Постанова 
іменем України
 
5 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 621/627/17
провадження № 51-7387 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого –                                            ОСОБА_1 ,
суддів:                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
представника потерпілого                      адвоката ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 з доповненнями захисника ОСОБА_7 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220300000938, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олександропілля Попаснянського району Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України 
(далі – КК).
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017  року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років. 
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 шкоду в розмірі 215 681 грн, у тому числі матеріальних збитків – 15 681 грн та компенсації моральної шкоди – 200 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за обставин встановлених судом та наведених у вироку, 23 липня 2016 року ввечері, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись на базі відпочинку «Пенати» в с. Коропове Зміївського району Харківської області, на ґрунті неприязних стосунків з ОСОБА_9 , що виникли раптово, умисно, тримаючи у правій руці скляний стакан, завдав йому один удар із замахом в область обличчя зліва, у результаті чого спричинив ОСОБА_9 травму лівого ока у вигляді повної сліпоти внаслідок посттравматичної субатрофії очного яблука. Зазначений злочин кваліфіковано як тяжке тілесне ушкодження за критерієм стійкості втрати працездатності у розмірі не менше, ніж на одну третину (35 %).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо нього скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, посилається на те, що всупереч положенням ст.  374 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд у вироку не зазначив форму його вини, не навів доказів на підтвердження мети і мотиву кримінального правопорушення. Також зазначає, що органом досудового розслідування не здійснено відкриття в порядку ст. 290 КПК всіх матеріалів кримінального провадження та не було його ознайомлено з постановами про призначення експертиз до початку їх проведення. При цьому посилається на відсутність у матеріалах справи документальних доказів того, що слідчий або прокурор при призначенні судово-медичних експертиз попередили експертів про кримінальну відповідальність, що з огляду на положення ст.  ст. 86, 87, 89 КПК свідчить про недопустимість як доказів висновків експертів № 161-3м/16 
від 20 серпня 2016 року, № 456-КЕ/2016 від 13 лютого 2017 року та додаткового висновку експерта № 238-№м/16 від 9 січня 2017 року. Крім того вважає, щоу порушення вимог ст. 242 КПК не було належним чином визначено розміру шкоди немайнового характеру, заподіяної кримінальним правопорушенням. Також зазначає, що виготовлення оскаржуваного вироку шляхом проставлення дрібного тексту і без державної символіки у вигляді Державного Гербу України документально свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 20, 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Окрім того, вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419КПК, оскільки в ній не зазначено підстави, через які апеляційна скарга захисника визнана необґрунтованою.
У доповненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. При цьому зазначає, що висновки експертів № 161-3м/16 від 20 серпня 2016 року, №  456-КЕ/2016 від 13 лютого 2017 року та додатковий висновок експерта № 238-№м/16 від 9 січня 2017  року є недопустимими доказами відповідно до ст.  ст. 86, 87 КПК, оскільки експертизи призначались і проводились із порушенням права на захист підозрюваного у зв`язку незабезпеченням відповідно до ч. 3 ст. 223 КПК його присутності під час вказаних експертиз та порушенням встановленого порядку проведення експертиз (щодо попередження експертів про відповідальність, без дослідження всіх обставин кримінального провадження, на підставі ксерокопій медичних документів). Крім того зазначає, що вказані висновки експертів не відповідають вимогам щодо їх змісту, зокрема п. 2 ч. 2 ст. 102 КПК.
Представник потерпілого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу засудженого та просив залишити її без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу засудженого з доповненнями захисника ОСОБА_7 необґрунтованою і просив її залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_8 без зміни.
Захисник ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу засудженого з доповнення і просив судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Представник потерпілого – адвокат ОСОБА_6 заперечував проти касаційної скарги засудженого з доповненнями захисника ОСОБА_7 та просив судові рішення щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 , представника потерпілого – адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого  ОСОБА_8 з доповненнями захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений вказує на неповноту судового розгляду та не погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Натомість висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК.
Цей висновок підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_9 та даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту з ним 
від 18 листопада 2016 року, під час яких зазначав, за яких обставин ОСОБА_8 23 липня 2016 року наніс йому удар кулаком, в якому він тримав скляний стакан, в ліве око, чим спричинив йому травму у вигляді повної сліпоти на це око; показаннями свідка ОСОБА_10 та даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту з ним від 18 листопада 2016 року, під час яких той показав, що 23 липня 2016 року у вечірній час до ОСОБА_9 , котрий сидів на пеньках на базі відпочинку «Пенати», підійшов ОСОБА_8 та наніс удар рукою, в якій він тримав скляний стакан, в ліве око потерпілому, чим спричинив травму цього ока; показаннями свідка ОСОБА_11 , яка розповіла про те, що 23 липня 2016 року вона з чоловіком була на дні народженні та бачила, що у ОСОБА_9 було закривавлене обличчя, а неподалік стояв ОСОБА_8 .
Крім того, наведені вище показання узгоджуються з даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 18 листопада 2016 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , під час якого той розповів, за яких обставин він 23 липня 2016 року ударом руки, в якій тримав стакан, спричинив ОСОБА_9 травму лівого ока. 
Відповідно ж до висновків експерта судово-медичної експертизи та додаткових експертиз від 20 серпня 2016 року та 9 січня 2017 року у ОСОБА_9 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, що викликали стійку втрату загальної працездатності не менше 35 %.
Також показання потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_10 та відомості, отримані під час проведення з ними слідчих експериментів від 18 листопада 2016  року, узгоджуються з отриманими в ході судово-медичної експертизи даними як щодо механізму виникнення тілесних ушкоджень, так і щодо способу їх спричинення потерпілому ОСОБА_9 . 
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК. Зміст вироку відповідає вимогам ст. 374 КПК. 
Безпідставними є й доводи засудженого про те, що органом досудового розслідування не здійснено відкриття в порядку ст. 290 КПК всіх матеріалів кримінального провадження, зокрема дисків із записами ходу проведення слідчих (розшукових) дій.
Відповідно до положень ст. ст. 103 і 104 КПК носій інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані хід і результати слідчої (розшукової) дії, долучається до протоколу і є його невід`ємною частиною. А тому відкриттю у порядку ст. 290 КПК підлягає не тільки протокол слідчої (розшукової) дії, але й виготовлені до нього додатки.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення зазначені вимоги закону було дотримано. Зокрема, 22 березня 2017  року ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_12 в порядку ст. 290 КПК в підшитому і пронумерованому стані були відкриті матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №  12016220300000938, з якими вони ознайомилися в повному обсязі, при цьому жодних заяв чи доповнень вони не висловлювали. У вказаних матеріалах одразу за протоколами слідчих (розшукових) дій також були прикріплені та прошиті конверти з носіями інформації (дисками), які зазначені у відповідних протоколах як додатки.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи засудженого та захисника про те, що висновки експертів № 161-3м/16 і № 456-КЕ/2016 та додатковий висновок експерта № 238-№м/16 є недопустимими доказами через невідповідність їх вимогам КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вищезазначені висновки експертів складені із дотриманням вимог ст. ст. 101, 102 КПК, при цьому дослідження було здійснено з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертиз. 
Так, зі змісту висновку експерта № 161-3м/16 від 20 серпня 2016 року та додаткового висновку експерта № 238-3м/16 від 9 січня 2017 року вбачається, що експерт ОСОБА_13 , який є кваліфікованим експертом Зміївського СМЕ РВ обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, має відповідну освіту та стаж роботи. При проведенні експертизи ОСОБА_13 попереджався про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, про що свідчить його особистий підпис.
Окрім того, зі змісту висновку експерта № 456-КЕ/2016 вбачається, що експерти також були належним чином повідомлені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, про що також свідчать їх особисті підписи.
А тому відсутність відповідного попередження в постановах слідчого про призначення експертиз не є підставою для визнання вказаних висновків експертів недопустимими доказами.
Не вказує на порушення вимог пункту 2 ч. 1 ст. 102 КПК й зазначення у вступній частині висновку експерта № 161-3м/16 від 20 серпня 2016 року та додатковому висновку експерта № 238-№м/16 від 9 січня 2017 року дати початку та закінчення експертизи.
З висновку експерта № 161-3м/16 від 20 серпня 2016 року видно, що експертиза була почата 19 серпня 2016 року та закінчена 20 серпня 2016 року, а з додаткового висновку експерта № 238-3м/16 від 9 січня 2017 року видно, що експертиза була почата 9 грудня 2016 року та закінчена 9 січня 2017 року.
Також не вбачається і зазначених скаржником порушень вимог ч. 3 ст. 223 КПК у зв`язку з незабезпеченням участі підозрюваного ОСОБА_8 під час проведення судово-медичних експертиз щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого. 
Відповідно до ч. 3 ст. 223 КПК слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. 
Вказане положення відноситься до загальних умов проведення слідчих (розшукових) дій. Його закріплення покликано створити додаткові процесуальні гарантії недопущення під час збирання доказів таких обмежень прав та законних інтересів особи, які не передбачені кримінальним процесуальним законом для відповідної слідчої (розшукової) дії.
Враховуючи зазначене та з огляду на те, що порядок призначення та проведення судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого не передбачає обмежень прав та законних інтересів підозрюваного (обвинуваченого), в даному кримінальному провадженні у слідчого і прокурора не виникало обов`язку забезпечення присутності ОСОБА_8 під час вказаної слідчої дії.
Разом з тим, з огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК доказ може бути визнаний недопустимим, якщо буде встановлено, що він отриманий з порушенням порядку, встановленого КПК.
Водночас, стверджуючи про допущені під час складання висновків експерта окремі порушення вимог Інструкції про проведення судово-медичної експертизи та Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995  року, захисник  ОСОБА_7 не вказує, яким чином це позначилося на дотриманні чи недотриманні встановленого нормами КПК порядку призначення та проведення експертиз. 
Не заслуговують на увагу і твердження засудженого про безпідставне задоволення цивільного позову, оскільки у цьому кримінальному провадженні не проведено обов`язкову, на його думку, експертизу для встановлення розміру шкоди немайнового характеру. При цьому зазначає, що непроведення у цьому випадку експертизи не узгоджується з вимогами п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК та позбавляє можливості визначити розмір шкоди немайнового характеру.
Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Тобто визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди складає предмет оцінної діяльності суду.
Як убачається з вироку, вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив із доведеності винуватості ОСОБА_8 , а для визначення розміру її грошового відшкодування судом правильно взято до уваги, що діями обвинувачуваного  ОСОБА_9 було заподіяно значного фізичного болю, істотність вимушених змін в житті потерпілого, який повністю осліп на ліве око, проблеми зі здоров`ям.
Рішення суду щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 та стягнення моральної шкоди із засудженого у розмірі 200 000  грн узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілого, а тому підстав вважати його необґрунтованим немає. З таким рішенням погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Не вбачається і зазначених у скарзі засудженого порушень щодо виготовлення оскаржуваного вироку шляхом проставлення дрібного тексту і без державної символіки, оскільки копія вироку у матеріалах провадження та його текст в ЄДРСР не викликають труднощів щодо ознайомлення з їх змістом, а вирок з дотриманням ст. 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 1 ст. 371 КПК ухвалено іменем України.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено.
Отже, касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_8 з доповненнями захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 з доповненнями захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                             ОСОБА_3