Постанова 
Іменем України
 
02 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 335/479/17
провадження № 61-22435св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач - концерн «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Вознесенського району Запорізької області,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2   на рішення Орджонікідзевського районного суду                                      м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року у складі судді Геєць Ю. В., ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2017 року у складі судді Воробйової І. А., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області                                          від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., у справі за позовом концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Вознесенського району Запорізької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2    про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року концерн «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Вознесенського району Запорізької області                                (далі - концерн «МТМ») звернувся до суду з позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що концерном «МТМ» відповідачам надавались послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_1 . Основною метою діяльності концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Концерн «МТМ» є власником виробленої теплової енергії. Відповідачі протягом тривалого періоду часу, не виконують свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, в зв`язку з чим за період з 01 червня 2012 року по 31 березня                        2015 року утворилася заборгованість у розмірі 9 615,68 грн. 
Посилаючись на ці обставини, просили стягнути з відповідачів на їх користь суму заборгованості за надані послуги у розмірі 9 615,68 грн, за період                               з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, а також оплачений при подачі позовної заяви судовий збір.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року позов задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «МТМ» заборгованість за послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року в сумі 9 615,68 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року залишено без змін; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 760,00 грн.
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що статтями67, 68 ЖК України передбачений обов`язок наймача своєчасно вносити плату за комунальні послуги, незважаючи на відсутність відповідного договору. Оскільки позивачем у повній відповідності з вимогами діючого законодавства України надавались відповідачам послуги по постачанню централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, але відповідачі не виконували свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, тому позов підлягає задоволенню.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2017 року, серед іншого, клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково; відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору у цій справі до ухвалення судового рішення.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),                             ОСОБА_2 ,   ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та залишити позовну заяву без розгляду; крім того просили скасувати ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня                       2017 року в частині вирішення клопотання про звільнення   ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції відповідачів не було належним чином повідомлено про дату судового засідання. Зазначають, що позивач не надав доказів того, що надавав відповідачам комунальні послуги, не доведено позивачем і того, що відповідачі проживали у квартирі у період з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, оскільки матеріали справи містять докази їх реєстрації у квартирі  АДРЕСА_1 , однак доказів того, що  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_1 проживали в квартирі у вказаний період матеріали справи не містять. Посилаються на те, що власником Ѕ частини вказаної квартири є   ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не є власником, користувачем чи наймачем цієї квартири, а отже він не є належним відповідачем у справі.
Оскаржуючи ухвалу апеляційного суду щодо відстрочення ОСОБА_2 сплати судового збору, відповідач посилався на те, що апеляційний суд вийшов за межі заявленого клопотання, оскільки ОСОБА_2 просив звільнити його від сплати судового збору, а суд апеляційної інстанції відстрочив сплату судового збору.
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 03 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року  та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції; зупинено виконання рішення суду першої інстанції.
Ухвалою ВССУ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2017 року.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
10 травня 2018 року справу № 335/479/17 та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані в установленому законом порядку у квартирі АДРЕСА_1 за якою позивач надавав послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води).
Факт надання позивачем послуг з теплопостачання, та факт проживання відповідачів за зазначеною позивачем адресою на період, за який нарахована заборгованість, не оспорюється.
Договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами укладено не було, а для проведення розрахунків по оплаті послуги відкрито особовий рахунок                     № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .
У травні 2015 року позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 9 615,68 грн, за період з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року.
04 травня 2016 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду                                    м. Запоріжжя скасовано судовий наказ про стягнення з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 9 615,68 грн, за з 01 червня 2012 року                          по 31 березня 2015 року.
Установлено, що рішенням Запорізької міської ради від 29 січня 2009 року               № 29 Концерн «МТМ» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну. 
Рішенням Запорізької міської ради від 28 квітня 2011 року № 200 Концерн «МТМ» визначено виконавцем послуг з централізованого опалення, підігріву питної води щодо населення, яке мешкає в житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну.
На виконання своїх статутних повноважень протягом 2009-2016 років позивач надавав послуги з теплопостачання в квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані відповідачі. 
Із наявних розрахунків убачається що, починаючи з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року відповідачі не вносили плату за використані послуги.
Розмір боргу за цей час визначений у сумі 9 615,68 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 68 ЖК Української РСР та статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача послуги їх оплачувати.
Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України                                  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.
Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), перериває перебіг позовної давності.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України                              від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15.
Ураховуючи те, що подання позивачем до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перервало позовну давність, не можна вважати, що позивачем пропущений строк позовної давності.
Позивачем у повній відповідності з вимогами діючого законодавства України надавались відповідачу послуги по постачанню централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у вказану вище квартиру, але відповідачі не виконували свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2012 року по 31 березня                          2015 року утворилася заборгованість у розмірі 9 615,68 грн, що підтверджується розрахунком суми позову.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання, відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із пунктом 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня                   2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення…» (далі - Правила) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців, квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. 
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до пункту 18 Правил, плата за надані послуги вноситься щомісячно.
Відповідно до статей  67, 68 ЖК УРСР, наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно, не пізніше за 10 число наступного місяця вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про задоволення позову та стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги.
У касаційній скарзі відповідачі посилаються на те, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що вони не проживали у квартирі у період                                  з 01 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, оскільки матеріали справи містять докази лише їх реєстрації, а не проживання. Посилаються на те, що власником Ѕ частини вказаної квартири є   ОСОБА_1 , а                              ОСОБА_2 не є власником, користувачем чи наймачем цієї квартири, а отже він не є належним відповідачем у справі.
Слід зазначити, що позивач виконував свій обов`язок по наданню послуг відповідачі ними користувалися, а тому зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Суду не було надано доказів що спростовують надання вказаних послуг. Відмови від надання послуг, або нарікання на якість послуг від відповідачів до позивача не надходило.
Проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а посилання ОСОБА_2 на те, що він є неналежним відповідачем спростовуються матеріалами справи, оскільки він зареєстрований у вказаній квартирі, а отже є користувачем наданих послуг.
ОСОБА_2 посилався на те, що апеляційний суд вийшов за межі заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки він не просив відстрочити сплату судового збору, а просив звільнити від такої оплати.
У клопотанні про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_2 посилався на те, що судовий збір за подачу апеляційної скарги він сплатити на даний час не має можливості, оскільки його загальний дохід за 2016 рік за вирахуванням податків становить 6 589,41 грн. 
Апеляційний суд надав належну оцінку наданим відповідачем доказам щодо його майнового стану та дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Отже суд апеляційної інстанції вирішив указане клопотання відповідно до вимог законодавства.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Ухвалою ВССУ від 03 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2   залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня                         2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду                                м. Запоріжжя від 22 березня 2017 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов