П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 552/2191/17 
Провадження № 14-453цс19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Лященко Н. П., 
суддів Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» (далі - ПАТ «БК «Букрос») на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року  у складі судді Васильєвої Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 5 вересня 2017 року у складі суддів Абрамова П. С., Лобова О. А., Мартєва С. Ю. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства  «Бурова компанія «Букрос»  (далі - ВАТ «БК «Букрос») про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суми індексації заробітної плати у зв`язку з ростом цін та відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював у ВАТ «БК «Букрос», правонаступником якого є ПАТ «БК «Букрос», на посаді директора бази відпочинку. У день звільнення 2 січня 2014 року відповідач не розрахувався з ним та мав заборгованість із заробітної плати, що змусило його за захистом порушеного права звертатись до суду. Наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 11 березня 2014 року з ПАТ «БК «Букрос» на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 391,07 грн; заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29 липня 2014 року на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 127, 88 грн та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Зазначені судові рішення ПАТ «БК «Букрос» не виконано, заборгованість із заробітної плати позивачеві не виплачено.
Як на підставу стягнення з відповідача індексації за затримку виплати заробітної плати ОСОБА_1 посилався на те, що з часу невиплати йому заробітної плати зріс курс долара США по відношенню до гривні із 8 до 27 грн за один долар. Також за час затримки виплати заробітної плати він мав наміри придбати котел, вікна для ремонту будинку, вартість яких значно зросла та на день звернення до суду з цим позовом становить 48 936 грн, які позивач просив стягнути як індексацію заробітної плати.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач з урахуванням уточнень просив стягнути з ПАТ «БК «Букрос» на свою користь 23 875 грн компенсації за час затримки виплати заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), 48 936 грн індексації заробітної плати, 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ПАТ «БК «Букрос» на користь позивача компенсацію за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 17 571,03 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиплата у встановлені строки працівнику заробітної плати є підставою для сплати компенсації за затримку її виплати на підставі статті 117 КЗпП України за період з 11 грудня 2015 року по день розгляду справи - 11 липня 2017 року (393 робочі дні). 
Законодавством не передбачено стягнення індексації за затримку виплати заробітної плати з підстав зміни курсу валют відносно гривні та збільшення вартості товарів (послуг), які позивач планував придбати (отримати).
Вимоги про стягнення з відповідача індексації заробітної плати відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці» і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), позивачем не пред`являлися.
Докази на підтвердження заподіяння позивачу винними діями відповідача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн суду не було надано.
На це судове рішення ПАТ «БК «Букрос» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року в частині стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 17 571,03 грн та судового збору й ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 5 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «БК «Букрос» відхилено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року залишено без змін.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним і обґрунтованим. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, дав правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування цього рішення в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не встановлено. Зазначено, що порушення справи про банкрутство відповідача у 2006 році не впливає на визначення юрисдикції цієї справи, яку слід розглядати в порядку цивільного судочинства. У решті рішення суду першої інстанції не переглядалося.
У жовтні 2017 року ПАТ «БК «Букрос» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справз касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року в частині стягнення компенсації за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 17 571,03 грн та судового збору, ухвалу  Апеляційного суду Полтавської області від 5 вересня 2017 року, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зазначає, що справа підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства у зв`язку з порушенням справи про банкрутство відповідача.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали та надано особам, які беруть участь у справі, строк для подачі заперечень на касаційну скаргу, зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження. 
У встановлений судом строк заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Касаційну скаргу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 24 липня 2019 року - передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України з огляду на те, що касаційна скарга містить доводи про порушення судами правил предметної та суб`єктної юрисдикції.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2019 року справу прийнято та призначено до розгляду.
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, встановлених статтею 389, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Під час розгляду справи суди встановили, що  ОСОБА_1 працював у ВАТ «БК «Букрос», правонаступником якого є ПАТ «БК «Букрос», на посаді директора бази відпочинку з 2 серпня 2008 року по 2 січня 2014 року. У день звільнення відповідач не розрахувався з ним та мав заборгованість із заробітної плати.
У зв`язку із цим ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх порушених прав до суду, та наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 11 березня 2014 року на його користь з відповідача стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 391,07 грн.
Заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29 липня 2014 року у справі № 551/648/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 127,88 грн та 3 000 грн відшкодування моральної шкоди. 
Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2015 року у справі № 554/11546/15-ц з відповідача на користь позивача стягнуто компенсацію за затримку виплати заробітної плати станом на 10 грудня 2015 року у розмірі 21 639,64 грн.
Суди встановили, що зазначених судових рішень про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати на час розгляду справи № 711/3130/13 ПАТ «БК «Букрос» не виконало. Доказів погашення заборгованості відповідач не надав.
Ухвалою Господарського суду Полтавської  області від 18 липня 2006 року порушено провадження у справі № 18/257  про банкрутство ВАТ «БК «Букрос». 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статей 4?, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, господарським судам підвідомчі справи про банкрутство, розгляд яких здійснюється у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Господарським судам також підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
Щодо посилання у касаційній скарзі на те, що справа повинна розглядатися у порядку господарського судочинства, оскільки господарським судом у 2006 році порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «БК «Букрос», Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
На час розгляду справи визначення юрисдикції справи щодо юридичної особи, стосовно якої порушено провадження про банкрутство, було врегульовано статтею 10 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343?XII) та пунктом 7 статті 12 ГПК України.
Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом і застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів передбачені Законом № 2343-XII.
У зв`язку з набранням чинності 19 січня 2013 року (за винятком окремих положень) Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон №  4212-VI) Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.
Згідно з пунктом 7  розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343?XII у редакції Закону №  4212-VI статтю 12 ГПК України доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.
Законом України від 2 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» (який набрав чинності одночасно із Законом №  4212-VI) розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII у редакції Закону №  4212-VI доповнено пунктом 1?, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання ним чинності.
Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1? розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.
Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції цих спорів.
Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/26-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 372/3584/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17, від 3 квітня 2019 року (провадження № 14-107цс19) та інших, і підстав для відступу від нього не вбачається.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначений спір підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
ОСОБА_1 звільнено 2 січня 2014 року. У день звільнення розрахунку з ним не проведено. Доказів відсутності вини у невиплаті розрахункових у день звільнення позивача або відсутності заборгованості зі стягнутих сум відповідач не надав. Заборгованість із заробітної плати стягувалась судовими рішеннями, які набрали чинності, проте не була сплачена відповідачем в повному обсязі. За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичного розрахунку з позивачем відповідач не провів.
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, зокрема щодо розміру заборгованості із заробітної плати та її наявності, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене та межі перегляду справи судом касаційної інстанції оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а касаційна скарга ПАТ «БК «Букрос» підлягає залишенню без задоволення.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, Верховний Суд не здійснює розподілу судових витрат.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 рокувідкрито провадження у справі та зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження, то виконання цього рішення підлягає поновленню. 
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 402-404, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 5 вересня 2017 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2017 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | | | Н. П. Лященко
| Т. О. Анцупова | | В. С. Князєв
| С. В. Бакуліна | | Л. М. Лобойко
| В. В. Британчук | | О. Б. Прокопенко
| Ю. Л. Власов | | В. В. Пророк
| М. І. Гриців | | Л. І. Рогач
| Д. А. Гудима | | В. Ю. Уркевич
| Ж. М. Єленіна | | О. Г. Яновська
| О. С. Золотніков | |