Постанова 
Іменем України
 
17 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-375/2005
провадження № 61-24981св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., 
Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - житлово-будівельний кооператив «Мотозаводець-6»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду                     м. Києва від 28 лютого 2004 року в складі судді Смирнової Є. П. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в складі колегії суддів:                    Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2004 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - житлово-будівельний кооператив «Мотозаводець-6» (далі - 
ЖБК «Мотозаводець-6») про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 
ЖБК «Мотозаводець-6». У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік - відповідач у справі, шлюб з яким було розірвано у серпні 1995 року. Та з                              1996 року ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації, а також не сплачує комунальні послуги, чим порушує її права. Місце знаходження відповідача їй невідомо.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, позов задоволено.
 
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою 
АДРЕСА_1 .
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач з 1996 року не проживає у зазначеній квартирі, а тому на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, втратив право на користування указаною квартирою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити у задоволенні позову.
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Також посилався на те, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не був належним чином повідомлений, проте під час перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд на це уваги не звернув.
Відзив на касаційну скаргу не подано
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1975 року по серпень 
1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
22 квітня 1994 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 отримала у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ЖБК «Мотозаводець-6».
Відповідно до довідки від 01 вересня 2004 року № 166, виданої 
ОСББ «Мотозаводець-6» у квартирі 
АДРЕСА_1 , крім позивача, зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Відповідно до актів від 12 лютого 2004 року, 17 червня 2004 року, 21 липня 
2004 року, 13 серпня 2004 року, 19 серпня 2004 року, 09 вересня 2004 року, виданих ОСББ «Миротворець-6» ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_2 не проживає з 1996 року, створив нову сім`ю.
Відповідно до повідомлення поліклініки № 2 Деснянського району м. Києва, до поліклініки за місцем реєстрації відповідач звертався востаннє у 2004 року.
 
Згідно із повідомленнями ОСББ «Мотозаводець-6» та Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в 
м. Києві Олійник С. І. з заявами про невиписку зі спірної квартири або неможливістю проживання у квартирі 
АДРЕСА_1 до органів внутрішніх справ та 
ОСББ «Мотозаводець-6» не звертався.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності даної особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що відповідач з 1996 року не проживає у спірній квартирі, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув дану справу без участі ОСОБА_2 , чим порушив його право на участь у судовому засіданні при судовому розгляді, що позбавило його можливості під час судового розгляду справи надати пояснення, доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення справи є необґрунтованими, виходячи з наступного.
 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
У пункті 26 ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, повістки суду направлялися відповідачу згідно з вимогами статті 96 ЦПК 1963 року. Крім того, заявник та його представник не були позбавлені можливості реалізувати надані їм законом процесуальні права під час розгляду справи апеляційним судом.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності                                 від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2004 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                              В. М. Коротун 
С. Ю. Бурлаков
М. Є. Червинська