Постанова                                                 
Іменем України
17 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 663/2446/16-ц
 
провадження № 61-31760св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - державна установа «Херсонський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»,
представник позивача - Шумкова Людмила Миколаївна,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
представник відповідача - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державної установи «Херсонський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 лютого 2017 року у складі судді Пухальського С. В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року державна установа «Херсонський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі- ДУ «Херсонський ОЛЦ              МОЗ України») звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про виселення із службового житла та відшкодування витрат за електричну енергію.
 
Позов мотивовано тим, що ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України»має у своєму оперативному управлінні службову квартиру АДРЕСА_1 .
 
19 червня 2014 року ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» з дозволу власника житла - державної санітарно-епідеміологічної служби України (далі - Держсанепідслужба України), уклала з ОСОБА_1 , як з начальником Скадовського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області і наймачем, договір найму цього службового житла на строк виконання останнім службових обов`язків.
 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року                 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» було проведено реформування та оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади, у тому числі і Держсанепідслужби шляхом приєднання до новоствореної Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, діяльність якої спрямовується та керується через Міністерство аграрної політики та продовольства України. У зв`язку з цим припинили свою діяльність і територіальні органи Держсанепідслужби, у тому числі й Скадовське міжрайонне управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, де відповідач працював на посаді начальника управління. 
 
05 вересня 2016 року ОСОБА_1 було надіслано лист з вимогою звільнити службове житло у термін до 15 вересня 2016 року, проте у визначений термін відповідач добровільно службове житло не звільнив і продовжує в ньому проживати, не сплачуючи квартирної плати та плати за електричну енергію.
 
Посилаючись на те, що відповідач звільнений з роботи, з ДУ «Херсонський                ОЛЦ МОЗ України» у трудових відносинах не перебував і не перебуває, на вимогу добровільно виселитися житло не звільняє, продовжує в ньому проживати, не здійснюючи оплату за спожиту електричну енергію, ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» просила суд виселити ОСОБА_1 з незаконно займаного ним службового житла без надання іншого житлового приміщення та стягнути з нього заборгованість по відшкодуванню витрат за спожиту ним електричну енергію за період з червня 2014 року по вересень 2016 року у розмірі 28 336 грн 38 коп.
 
Короткий змістрішення суду першої інстанції
 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 10 лютого              2017 року у задоволенні позову ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 пропрацював в установі, якою надано йому службове жиле приміщення, більше десяти років, звільнений з посади у зв`язку з реорганізацією та припиненням діяльності Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, є пенсіонером по старості, відповідач може бути виселений із займаного службового житлового приміщення лише за умови надання іншого жилого приміщення, яке відповідатиме вимогам частини другої статті 114 ЖК Української РСР, у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про виселення. Крім того, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували існування заборгованості по відшкодуванню витрат за спожиту електричну енергію за період з червня 2014 року по вересень 2016 року у розмірі 28 336 грн 38 коп.            з вини ОСОБА_1 , тому у задоволенні цієї вимоги також відмовлено.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України»відхилено. Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 лютого 2017 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що як на час надання службової квартири, так і на час укладення договору найму цього житла, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Держсанепідслужбою України, яка є власником квартири, і мала право укладати зі своїм працівником такий договір, надавши відповідний дозвіл підпорядкованому їй структурному підрозділу. Враховуючи, що відповідач пропрацював в установі, якою надано йому службове жиле приміщення, більше десяти років, звільнений з посади у зв`язку з реорганізацією та припиненням діяльності Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, є пенсіонером по старості, а, отже, належить до кола осіб, які відповідно до вимог статті 125 ЖК Української РСР не підлягають виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення та зважаючи на те, що відповідач може бути виселений із займаного службового житлового приміщення лише за умови надання іншого жилого приміщення, яке відповідатиме вимогам частини другої статті 114 ЖК Української РСР, яке останньому запропоновано не було, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених вимог в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції і вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні позову про виселення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати указані судові рішення в частині виселення із службового житла ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
 
Отже, судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги                         ДУ «Херсонський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» про відшкодування витрат за електричну енергію не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Зазначала про те, що судами попередніх інстанцій не прийнято до уваги докази, надані ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» про те, що ОСОБА_1 , починаючи з 1979 року по грудень 2012 року працював у закладах санітарно-епідеміологічних станцій, які були державним закладами та належали до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України, а територіальні органи Держсанепідслужби України, як органи державної влади, були утворені після повної ліквідації закладів санітарно-епідеміологічних станцій. Територіальні органи Держсанепідслужби, у тому числі й Головне управління Держсанепідслужби у Херсонській області, куди увійшли його відокремлені структурні підрозділи, було новоствореною юридичною особою публічного права та не було правонаступником державних закладів санітарно-епідеміологічних станцій. Вказувала на те, що на посаді начальника Скадовського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області ОСОБА_1 працював починаючи з грудня 2012 року по травень 2016 року та не мав трудових відносин з ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України», з якою було укладено договір найму службового житла від 19 червня 2014 року № 1. ОСОБА_1 було звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, у зв`язку з реорганізацією, а не з ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України», де реорганізації не відбувалось.
 
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій не було взято до уваги надані докази щодо утворення ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України». Зокрема, наказ Держсанепідслужби України від 28 листопада 2012 року № 120, яким було утворено ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України». ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» не була правонаступником державних закладів санітарно-епідеміологічних станцій. Зазначала про те, що майно було надано в оренду ОСОБА_1 , як фізичній особі за плату.
 
Судами попередніх інстанцій не враховано те, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» було проведено реформування та оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади, у тому числі і Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, шляхом приєднання його до новоствореної Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, діяльність якої спрямовується та керується через Міністра аграрної політики та продовольства України. У зв`язку з чим припинили свою діяльність і територіальні органи Держсанепідслужби, у тому числі й Скадовське міжрайонне управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, де ОСОБА_1 працював на посаді начальника.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано ізСкадовського районного суду Херсонської області зазначену цивільну справу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                                     у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня             2019 року справу за позовом ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України»до ОСОБА_1 про виселення із службового житла та відшкодування витрат за електричну енергію призначено до розгляду.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу                   від ОСОБА_1 , у якому він посилався на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а касаційна скарга ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» є безпідставною, тому задоволенню не підлягає. Зазначав про те, що Головне управління Держсанепідслужби України у Херсонській області та ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» були безпосередньо підпорядковані Держсанепідслужбі України, як її відокремлені структурні підрозділи. На момент укладення договору найму службового житла він перебував у трудових відносинах з Держсанепідслужбою України, яка була безпосереднім власником квартири, а тому мала право укладати з ним, як зі своїм працівником, такий договір, надавши відповідний дозвіл підпорядкованому їй структурному підрозділу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , починаючи з                   1979 року по 12 травня 2016 року, працював переважно на керівних посадах в установах Держсанепідслужби Україниі безпосередньо в установах Херсонської області з 02 червня 1993 року по 12 травня 2016 року.
 
Наказом головного державного санітарного лікаря Херсонської області № 3-ОСГ від 19 січня 2009 року  ОСОБА_1  був призначений на посаду головного державного санітарного лікаря Скадовського району Херсонської області.
 
08 жовтня 2010 року виконавчий комітет Скадовської міської ради Херсонської області на підставі рішення від 15 вересня 2010 року № 175 видав              ОСОБА_1 ордер за № 17 серія 08 на вселення в службову квартиру АДРЕСА_1 разом із членами сім`ї (а. с. 62).
 
Вселившись у квартиру, відповідач та члени його сім`ї зареєструвалися в ній як особи, що мають постійне місце проживання.
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 травня 2013 року власником указаної квартири є Держсанепідслужба України, яка передала службовежитло в оперативне управління ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» (а. с. 20-22).
 
19 червня 2014 року, з дозволу Держсанепідслужби України (лист від 15 квітня 2014 року № 08.18/2722/34-3519/28), між ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» та ОСОБА_1 , який на той час займав посаду начальника Скадовського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, було укладено договір найму службового житла                          (а. с. 6-8, 19).
 
Згідноз пунктом 1.1. договору найму службового приміщення ОСОБА_1 передавалася у користування за плату на строк виконання ним службових обов`язків службова квартира № 1 загальною площею 123 , 1 кв. м, що перебуває на балансі ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України»та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. указанного договору найму квартира, зазначена у договорі, передавалася в найм за призначенням як службове житло начальнику Скадовського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області ОСОБА_1 для проживання його та його сім`ї, який не передбачав виникнення у наймача права власності на це майно.
 
10 вересня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», згідно якої було проведено реформування та оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади, в тому числі і Держсанепідслужби шляхом приєднання до новоствореної Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, діяльність якої спрямовується та керується через Міністерство аграрної політики та продовольства України. У зв`язку з цим припинили свою діяльність і територіальні органи Держсанепідслужби, у тому числі й Скадовське міжрайонне управління Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області, де ОСОБА_1 працював на посаді начальника управління.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 виповнилось 60 років і відповідно він набув статусу пенсіонера по старості, але продовжував працювати.
 
12 травня 2016 року  ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією та припиненням діяльності Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України» задоволенню не підлягає.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Статтею 109 ЖК Української РСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
 
Відповідно до статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
 
При цьому, згідно зі статтею 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, крім інших: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості.
 
У той же час, відповідно до частини першої статті 126 ЖК Української РСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 114 ЖК Української РСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою                     статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява                        № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
 
Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України», суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що як на час надання службової квартири, так і на час укладення договору найму цього житла, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Держсанепідслужбою України, яка є власником квартири, і мала право укладати зі своїм працівником такий договір, надавши відповідний дозвіл підпорядкованому їй структурному підрозділу.
 
Враховуючи, що відповідач пропрацював в установі, якою надано йому службове жиле приміщення, більше десяти років, звільнений з посади у зв`язку з реорганізацією та припиненням діяльності Головного управління Держсанепідслужби у Херсонській області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, є пенсіонером по старості, а, отже, належить до кола осіб, які відповідно до вимог статті 125 ЖК Української РСР не підлягають виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення та зважаючи на те, що відповідач може бути виселений із займаного службового житлового приміщення лише за умови надання іншого жилого приміщення, яке відповідатиме вимогам частини другої статті 114 ЖК Української РСР, яке останньому запропоновано не було.
 
Враховуючи підстави вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру, статус цього житла, як службове, та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що необґрунтованим є посилання позивача на те, що відповідач звільнений з роботи, а з ДУ «Херсонський ОЛЦ МОЗ України»у трудових відносинах не перебував і не перебуває, а тому підлягає виселенню зі спірного житла.
 
Оскільки ОСОБА_1 вселився у службове житло з підстав і в порядку, передбачених чинним житловим законодавством, враховуючи предмет та підстави заявленого позову, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб.
 
Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                     у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу державної установи «Херсонський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» залишити без задоволення.
 
Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 лютого                   

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 травня                          
2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович