Постанова
Іменем України 
12 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 720/1415/17-к
провадження № 51-1111 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня         2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017260120000076, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Пригородок Хотинського району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня        2018 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілої         ОСОБА_9 25 408 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 9 000 грн витрат на правову допомогу.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 08 березня 2017 року близько 13:00, перебуваючи на автодорозі Н-03 Житомир-Чернівці, яка веде в              с. Малинівка Новоселицького району Чернівецької області, на ґрунті ревнощів, завдав ОСОБА_9 декілька ударів металевою лопатою по голові, після чого перетягнув її з дороги до кущів, де продовжував наносити їй удари руками по тулубу, в результаті чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23 листопада 2018 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.
Вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову змінено.
Частково задоволено цивільний позов про стягнення моральної шкоди. Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілої         ОСОБА_9 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Відмовлено у задоволенні цивільного позову про стягнення з засудженого         ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 9 000 грн витрат на правову допомогу.
Виключено із мотивувальної частини вироку посилання суду, як на обставину, що обтяжує покарання засудженому ОСОБА_8 – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 ставить питання про перевірку вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у касаційному порядку. При цьому зазначає про невідповідність висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що посилання суду про вчинення ним злочину на ґрунті ревнощів є неправильним та таким, що підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку. Просить перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 123 КК України, враховуючи, що злочин ним вчинено у наслідок глибоких образ з боку потерпілої. Наголошує, що висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи є недопустимим доказом, оскільки містить у собі суперечності. Також оспорює достовірність висновку судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_9 , оскільки такий висновок, на його думку, породжує сумніви щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої. Крім того, Просить зарахувати йому у строк відбування покарання період його перебування у лікувальному закладі для проведення судово-психіатричної експертизи. Вказує, що апеляційний суд, частково задовольняючи цивільний позов та визначаючи розмір матеріальної шкоди, яку необхідно стягнути на користь потерпілої, не врахував його матеріальний стан та ту обставину, що він є особою пенсійного віку і не має іншого джерела доходу, окрім пенсії.
Позиції інших учасників судового провадження 
На вказану касаційну скаргу засудженого потерпілою ОСОБА_9 подано письмові заперечення, у яких вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій – без зміни.
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, не можуть бути предметом касаційного розгляду, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
З огляду на викладене, та з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного розгляду, також не підлягають задоволенню й доводи засудженого ОСОБА_8 щодо виключення із мотивувальної частини вироку посилання суду про вчинення ним злочину на ґрунті ревнощів.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 вказує про незаконність вироку місцевого суду, вважає, що таке рішення постановлено із порушенням вимог матеріального та процесуального законодавства.
З такими доводами колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Суд зробив висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину на підставі показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також показань експертів ОСОБА_14 та   ОСОБА_15 .
Разом з тим, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_8 дані, що містяться у: заяві потерпілої ОСОБА_9 , а також витягах із ЄРДР про прийняття такої заяви; протоколі огляду місця події від 08 березня 2017 року; протоколі огляду речового доказу від 09 березня 2017 року; протоколі слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 від 12 травня 2017 року.
Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: висновку судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_9 № 442 від 20 квітня 2017 року; висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_8 № 65 від   05 лютого 2018 року.
Крім того, під час апеляційного розгляду кримінального провадження, на підставі клопотання захисника засудженого адвоката ОСОБА_16 проведено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу ОСОБА_8 № 120 від 24 жовтня           2018 року, за результатом якої експертами зроблено висновок, що останній у період інкримінованих йому дій психічними захворювання або іншими хворобливими розладами не страждав.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості          ОСОБА_8 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку та ухвали апеляційного суду покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про неправильну кваліфікацію його дій, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 123 КК України, характеризується діями, спрямованими на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, наслідком у вигляді тяжкого тілесного ушкодження, причинним зв`язком між діями та наслідком, а також певною обставиною вчинення злочину.
Такою обставиною є стан сильного душевного хвилювання, а саме стан фізіологічного афекту, що являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує в свідомості людини, котра значною мірою (хоч і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатність керувати ними.
Для застосування ст. 123 КК України необхідно, щоб сильне душевне хвилювання було викликане саме протизаконним насильством або тяжкою образою з боку потерпілого. Лише наявність вказаних приводів для виникнення стану сильного душевного хвилювання може свідчити про наявність у діях винуватої особи складу злочину, передбаченого ст. 123 КК України. У протилежному випадку, коли сильне душевне хвилювання обумовлене іншими обставинами, склад злочину зазначеної статті відсутній.
Як випливає зі змісту висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 65 від 06 вересня 2017 року, а також висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 120 від 24 жовтня 2018 року, на час вчинення інкримінованих дій ОСОБА_8 не перебував у будь-якому емоційному стані, який міг би слугувати психологічною підставою для юридичного висновку про його перебування у стані сильного душевного хвилювання. Відповідно до зазначених висновків у момент вчинення злочину засуджений ОСОБА_8 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, підстав для кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 за ст. 123 КК України немає, а тому, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення суд правильно кваліфікував дії останнього як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілої в момент заподіяння, тобто за ч. 1 ст. 121 КК України.
Неспроможними є доводи касаційної скарги засудженого про неналежність як доказу висновку судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої.
Висновок судово-медичної експертизи № 442 від 20 квітня 2017 року (а. с. 43-45 т. 1), складений лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_15 , із стажем роботи за фахом 8 років, 13-го рангу та 5-го кваліфікаційного класу судового експерта.
Відповідно до вказаного висновку, за результатом експертного дослідження потерпілої ОСОБА_9 судовий експерт дійшов до заключення, що наявні у потерпілої тілесні ушкодження, а саме забійна рана лобної ділянки в поперечному напрямку з переходом на тім`яну ділянку голови, лінійний перелом лобної кістки парасагітально справа з поширенням лінії перелому трансорбітального на основу черепа, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначений висновок експерта визнано судом належним та допустимим доказом, покладено в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 , та у колегії суддів не викликає сумнівів щодо достовірності ступеня тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, про що, зокрема, посилається засуджений у своїй касаційній скарзі.
На думку колегії суддів, доводи касаційної скарги засудженого про неправильне вирішення апеляційним судом цивільного позову, а саме безпідставне збільшення розміру моральної шкоди, є непереконливими. 
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, апеляційний суд виходив із доведеності винуватості ОСОБА_8 . При цьому апеляційним судом належним чином враховано, що у результаті протиправних дій засудженого потерпілій ОСОБА_9 було заподіяно значного фізичного болю, як наслідок, значного погіршення її стану здоров`я, для відновлення якого необхідно тривалий час та матеріальні витрати, що призвело до вимушених істотних змін у її житті. Крім того, взято до уваги, що ув`язку із злочинними діями засудженого потерпіла вимушена проходити тривале стаціонарне та амбулаторне лікування.
Таким чином, рішення апеляційного суду щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди із засудженого ОСОБА_8 узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілої.
З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції, а тому підстав вважати його необґрунтованим під час касаційного розгляду не встановлено.
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений ставить питання про зарахування йому в строк відбування покарання періоду його перебування у лікувальному закладі для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.
Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 травня          2019 року зараховано засудженому ОСОБА_8 у строк покарання час перебування його у Хмельницькій обласній державній психіатричній клінічній лікарні № 1для проведення стаціонарної психіатричної експертизи з 07 липня 2017 року по                   07 вересня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зараховано засудженому ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування його під вартою з 23 червня 2018 року по           23 листопада 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого в цій частині є неактуальними.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                             ОСОБА_3