Постанова 
Іменем України 
 
04 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 360/1193/16-ц
провадження № 61-4358св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Гринюк Петро Дмитрович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року у складі судді Унятицького Д. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 липня 2001 року № 1253 в частині продажу кімнати 1-4 та 1/2 частини криниці № 2, розташованих по АДРЕСА_1 з передачею їх позивачу.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та договору дарування він з братом ОСОБА_2 отримали у власність по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 . 16 серпня 1995 року він та ОСОБА_2 уклали договір про порядок користування будинком, відповідно до якого в користування ОСОБА_2 перейшли приміщення І площею 6,0 кв. м,                1-1 площею 5,1 кв. м, 1-2 площею 3,4 кв. м, 1-3 площею 11,5 кв. м,                               1-4 площею 15,9 кв. м, та надвірні господарські будівлі: сарай літ «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», кухня-гараж-сарай-3, колодязь № 2 - 1/2 частини, огорожа № 1 - 1/2 частини, огорожа № 4-3, що становить 1/2 частини будинку.
 
У користування ОСОБА_1 перейшли приміщення ІІ площею 7,8 кв. м,                     2-1 площею 13,2 кв. м, 1-5 площею 7,8 кв. м, фундамент - К, криниця № 2 - 1/2 частини, огорожа № 5-6, що становить 1/2 частини будинку.
 
21 липня 2001 року ОСОБА_2 продав свою 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який на момент придбання був згоден, що кімната 1-4 та 1/2 частини криниці повинні бути у його (позивача) користуванні. Оскільки до ОСОБА_5 перейшли в користування кімната 1-4, 1/2 частина криниці та земельна ділянка під ними, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 липня 2001 року в частині продажу кімнати 1-4 та 1/2  частини криниці № 2 з передачею їх йому.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним, оскільки на момент укладення він відповідав вимогам чинного законодавства.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2019 року,  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.
 
В  обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на те, що відповідач без його, як співвласника будинку, згоди, не з`ясувавши його бажання придбати відчужувану 1/2 частину будинку, без відповідного звернення до нотаріальної контори з пропозицією про надання права переважної купівлі, продав цю частину будинку. Суди не встановили всіх правонаступників першої черги, порушивши право на спадщину інших спадкоємців.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 360/1193/16-ц з Бородянського районного суду Київської області.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину й договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками будинку по АДРЕСА_1 , та відповідно до договору від 16 серпня 1995 року визначили між собою порядок користування будинком. 
 
Відповідно до договору в користування ОСОБА_2 перейшли приміщення І площею 6,0 кв. м, 1-1 площею 5,1 кв. м, 1-2 площею 3,4 кв. м, 
1-3 площею 11,5 кв. м, 1-4 площею 15,9 кв. м, та надвірні господарські будівлі: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», кухня-гараж-сарай-3, колодязь № 2 - 1/2 частини, огорожа № 1 - 1/2 частини, огорожа № 4-3, що становить 1/2 частини будинку, а в користування ОСОБА_1 - приміщення ІІ площею 7,8 кв. м, 2-1 площею 13,2 кв. м, 
1-5 площею 7,8 кв. м, фундамент - К, криниця № 2 - 1/2 частини, огорожа № 5-6, що становить 1/2 частини будинку.
 
01 липня 2001 року ОСОБА_2 продав свою 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , до якого також перейшло право користування, в тому числі, приміщенням 1-4 площею 15,9 кв. м та 1/2 частиною криниці № 2.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 101 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).
 
Згідно з частиною першою статті 102 ЦК Української РСР граничний розмір жилого будинку або його частини (частин), що належать зазначеним у статті 101 цього Кодексу громадянам, не повинен перевищувати вісімдесяти квадратних метрів жилої площі.
 
Статтею 112 ЦК Української РСР визначено, що майно може належати на  праві  спільної  власності  двом  або кільком колгоспам чи  іншим  кооперативним  та  іншим  громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або  іншим кооперативним та  іншим  громадським  організаціям,  або  двом  чи 
кільком громадянам.
 
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова  власність)  або без визначення часток (сумісна власність). 
 
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 113 ЦК Української РСР володіння, користування і розпорядження майном  при  спільній частковій власності провадиться за згодою всіх  учасників,  а  при відсутності згоди - спір вирішується судом.
 
Не може бути встановлено  такий  порядок  користування  жилим 
будинком,  при  якому  учаснику  спільної   часткової    власності 
виділяються в користування тільки непридатні  для  проживання  або 
підсобні приміщення (підвал, коридор, комора тощо).
 
Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.
 
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частини першої статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
 
Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 44 ЦК Української РСР повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
 
Відповідно до частини першої статті 45 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
 
Статтею 46 ЦК Української РСР передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. 
 
Відповідно до частини першої статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
 
Недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону (частина перша статті 
48 ЦК Української РСР).
 
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною в момент його вчинення вимог законодавства.
 
Установивши, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено з додержанням письмової форми та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Гринюк П. Д., якому надані всі необхідні довідки й документи для посвідчення оскаржуваного договору, зареєстрований в реєстрі за номером 1253, тобто на момент укладення оспорюваний договір відповідав вимогам чинного законодавства, отже відсутні визначені законом підстави для його скасування, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Обґрунтовуючи свою позицію, суди правильно зазначили, що договір від 
16 серпня 1995 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порядок користування будинком по АДРЕСА_1 , на підставі якого укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу, недійсним у встановленому законом порядку також не визнавався.
 
Отже судами попередніх інстанцій належним чином встановлено обставини справи, досліджено надані сторонами докази та дана їм правильна оцінка, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального закону.
 
Доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України, згідно з якою установлення фактичних обставин у справі, дослідження  доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
 
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 
09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | С. Ю. Бурлаков
Судді: | В. М. Коротун
| М. Є. Червинська