Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2019 року
місто Київ
 
справа № 723/2832/17
провадження № 61-17135св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Сторожинецька міська рада Чернівецької області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Міцнея В. Ф., Перепелюк І. Б.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у жовтні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_1 . Зазначив, що за життя мати в присутності усіх дітей та секретаря виконкому сільської ради зазначила своє волевиявлення, за яким домогосподарство мало спадкуватися ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та позивачем, оформлене у складеному заповіті. Після смерті матері позивач фактично прийняв спадщину, так як залишився проживати у спірному домогосподарстві. Виконуючи волю матері, її діти у 1991 році поділили город та ОСОБА_1 приватизував свою частину городу. 
Проте у 2013 році відповідач оформив право власності на все спадкове майно на підставі заповіту від 03 лютого 1991 року, посвідченого секретарем виконкому Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Томюк Галиною Михайлівною,та почав вимагати від ОСОБА_1 звільнити спірне домогосподарство. Позивач зазначає, що мати не могла підписати заповіт, так як не була грамотною, а секретар виконкому Томюк Галина Михайлівна не мала повноважень на його посвідчення, а тому наявні підстави для задоволення позову.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначив, що саме він є спадкоємцем батьківської хати, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, укладений 03 лютого 1991 року ОСОБА_3 , який посвідчений секретарем Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області Томюк Г. М., зареєстрований у реєстрі за № 2. Скасовано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 жовтня 1991 року, видане на ім`я ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до довідки від 20 жовтня 2017 року № 1/1145 архівного сектору Сторожинецької РДА в документах архівного фонду Давидівської сільської ради с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області за період з 23 січня 1991 року до 03 лютого 1991 року, рішення про покладання на секретаря виконкому сільської ради Томюк Г. М. обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій не виявлено, а тому наявні підстави для визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Судом відхилено доводи відповідача щодо відмови у задоволені позову з підстав пропуску позовної давності.
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2017 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що висновки суду першої інстанції щодо невідповідності посвідчення заповіту вимогам закону є вірними, проте, висновки щодо відсутності підстав застосування наслідків пропуску строків давності у зв`язку із їх перериванням суперечать нормам матеріального права. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки про заповіт дізнався у серпні 2013 року, а до суду з позовом про оскарження заповіту та свідоцтва про право власності на спадкове майно звернувся лише у жовтні 2017 року. При цьому, звернення до інших органів не охоплюється та не є тотожним зверненню із позовом, а тому невірним є висновок суду першої інстанції про переривання перебігу строку давності. 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій ОСОБА_1 у березні 2018 року до Верховного Суду, заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року; залишити в силі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2017 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Заявник, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій наголошують на наявності клопотання відповідача про застосування строку давності, проте він не подавав та усно не заявляв таке клопотання. Лише в апеляційній скарзі відповідач зазначає про переривання строку давності, який просить застосувати щодо прийняття позивачем спадщини, що не є предметом спору. Вважає, що судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано положення частини четвертої статті 267 ЦК України.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не подано.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 лютого 1991 року ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який було посвідчено секретарем Давидівської сільської ради Томюк Г. М., зареєстровано в реєстрі за № 2.
23 січня 1991 року рішенням V сесії ХХІІ скликання Давидівської сільської ради народних депутатів Сторожинецького району Чернівецької області, Томюк Г. М. обрано секретарем виконавчого комітету сільської ради народних депутатів.
Відповідно до довідки від 20 жовтня 2017 року № 1/1145 архівного сектору Сторожинецької РДА в документах архівного фонду Давидівської сільської ради с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області за період з 23 січня 1991 року до 03 лютого 1991 року, рішення про покладання на секретаря виконкому сільської ради обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій не виявлено.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з домогосподарства на АДРЕСА_1 .
05 жовтня 1991 року виконкомом Давидівської сільської ради Мельничуку Іллі Миколайовичу видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, за реєстровим № 1928, спадковий №  102 . Спадкове майно складається з жилого будинку в АДРЕСА_2, жилою площею 18 кв. м, який розташований на колгоспній землі.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції на предмет правильності застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд враховує те, що спадкові відносини регулюються ЦК України, Законом України «Про нотаріат», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини другої статті 44 цього Кодексу письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК УРСР щодо недійсності угод, передбачених статтею 48 цього Кодексу, якими визначено недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону.
Таким чином, відповідність угоди вимогам закону перевіряється на момент її вчинення.
Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року № 3377-VIII (в редакції, чинній на час складання заповіту) у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, в тому числі посвідчують заповіти.
Частиною шостою статті 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.
Відповідно до довідки від 20 жовтня 2017 року № 1/1145 архівного сектору Сторожинецької РДА в документах архівного фонду Давидівської сільської ради с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області за період з 23 січня 1991 року до 03 лютого 1991 року рішення про покладання на секретаря виконкому сільської ради обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій не виявлено.
Зважаючи на наведене, судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено порушення порядку вчинення нотаріальної дії під час посвідчення заповіту від 03 лютого 1991 року.
Доводи касаційної скарги зазначеного не спростовують та зводяться до невірно встановлених судом апеляційної інстанції обставин щодо наявності підстав для застосування позовної давності, оскільки, як заначено заявником, відповідач не заявляв клопотань про застосування такого строку.
З метою перевірки судами норм матеріального права в частині застосування позовної давності у зазначених правовідносинах Верховний Суд керується положеннями ЦК України.
Відповідно до пункту 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили початковий момент спливу позовної давності після набрання чинності ЦК України, а також факт заявлення відповідачем клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що доводять письмові заперечення, подані до суду першої інстанції, в яких відповідач зазначає, що позивач знав про заповіт матері, оскільки ще до 2013 року звертався до правоохоронних органів за фактом підроблення цього заповіту.
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Також в апеляційній скарзі відповідач наголошував на безпідставності посилання судом першої інстанції на дотримання позивачем позовної давності звернення до суду із позовом. Заявник зазначає, що позивач знав, що він вступив в права спадкоємця за оспорюваним заповітом, що підтверджується перевірками, які проведені органами місцевого самоврядування за скаргами позивача. Вважає, що обґрунтовано клопотав перед судом про застосування наслідків пропуску строку давності. 
Судами встановлено, що позивач дізнався про зазначений заповіт у 2013 році та, вважаючи його підробленим, у серпні 2013 року звернувся до правоохоронних органів.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що звернення до інших органів влади, зокрема правоохоронних, не є підставою для переривання перебігу позовної давності та відповідно до статті 264 ЦК України не є тотожним зверненню із позовом.
Отже, позовна давність щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину не переривається, крім випадків звернення до суду із позовом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вірно зазначив, що ОСОБА_1 у серпні 2013 року дізнався про оспорюваний заповіт, що, як вважав суд, у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності, а до суду про його оскарження звернувся лише у жовтні 2017 року.
Установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому визначення моменту початку перебігу позовної давності відноситься до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій під час встановлення обставин справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на виконання вимог статей 367, 374 ЦПК України дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку давності.
Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій в частині застосування наслідків пропуску строку давності, тому підстави для скасування судового рішення відсутні. Інших доводів касаційна скарга не містить.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний

                                                                                                                      І. Ю. Гулейков

                                                                                                                      В. В. Яремко