Постанова                                                      
Іменем України                                             
 
11 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 569/4050/16-ц
провадження № 61-33887св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Ковальова І. М. від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Шеремет А. М., Хилевича С. В.,  від 31 травня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 11 лютого               2009 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказував, що ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг. Вказував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором або в межах встановленого кредитного ліміту. ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором не виконувала. Станом на 29 лютого 2016 року  утворилась заборгованість у сумі 35 116,27 грн, яка складається з:                           5 750,67 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 605,30 грн - заборгованість за процентами; 2 850,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн - штраф (фіксована частина),1 600,30 грн штраф (процентна складова). Оскільки відповідач добровільно не виконала зобов`язання, Банк просив стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 35 116,27 грн, вирішити питання розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого      2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що між сторонам укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 10 000,00 грн. Відповідач належним чином не виконувала умови договору, тому станом на 29 лютого 2016 року утворилась заборгованість. Встановив, що сальдо простроченої заборгованості виникло з березня         2009 року, однак позивач звернувся до суду у березні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), застосував наслідки  пропуску строку позовної давності, про які було заявлено стороною відповідача.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції  залишено без змін. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з умовами укладеного договору, виконання зобов`язань визначено щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання банком коштів з дебітної карти. Вказав, що відповідач заперечує будь-які сплати коштів Банку на погашення заборгованості, а позивачем зворотного не доведено. Строк дії картки закінчився в жовтні 2010 року, оскільки іншої картки відповідач не отримувала, відповідно не мала змоги вносити кошти на погашення заборгованості. Крім того, письмових доказів розпорядження                     ОСОБА_2 про зарахування коштів на погашення заборгованості банком суду не надано, тому списання банком коштів в незначних розмірах з інших рахунків на погашення заборгованості не свідчить про визнання нею  боргу частковим погашенням та про поновлення перебігу строку позовної давності.
 Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку зібраним у справі доказам, що призвело до ухвалення неправосудних рішень. Вказував, що останній платіж відповідачем здійснено у вересні 2013 року, що в силу вимог статті 264 ЦК України перериває строк позовної давності і його слід обраховувати з 27 вересня 2013 року, тобто з останнього платежу, внесеного відповідачем в рахунок погашення боргу. Вказувало, що суди помилково застосували положення статті 264 ЦК України до даних правовідносин.
 
Доводи особи, яка подала відзив
 
У серпні 2017 року відповідач та її представник направили заперечення (відзив), в яких вказували, що оскаржувані судові рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                      і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 лютого 2009 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2  укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого їй надано кредит у сумі                      10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається із заяви позичальника, Тарифів надання кредиту, Умов та Правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою. Заява містить відомості, що відповідач  ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, з якими він погодився.
Відповідач не виконувала належним чином зобов`язання по поверненню коштів.
 
Станом на 29 лютого 2016 року утворилась заборгованість у сумі                           35 116,27 грн, яка складається з: 5 750,67 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 605,30 грн -заборгованість за процентами; 2 850,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 600,30 грн штраф (процентна складова).
 
Строк дії картки закінчився в жовтні 2010 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга  підлягає частковому  задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої  статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положенням статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається  з моменту порушення строку його погашення.
Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами, то  початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Судами встановлено, що згідно з умовами договору виконання зобов`язання визначено щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом так і списанням банком коштів з дебіторної карти. 
Суд апеляційної інстанції з урахуванням того, що відповідач заперечувала будь-які сплати коштів на погашення заборгованості, позивач вказаного не спростував, строк дії картки закінчився у жовтні 2010 року, а іншої відповідач не отримувала і тому не могла вносити кошти на погашення заборгованості, при цьому письмових доказів її розпорядження про зарахування коштів позивач не надав, дійшов висновку, що списання коштів у незначних розмірах з інших рахунків відповідача на погашення заборгованості не свідчить про  вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на погашення боргу, а тому не є підставою для поновлення перебігу строку позовної давності.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
 
При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
 
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
 
Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, заявник вказував на те, що предметом позову до ОСОБА_2 є борг за кредитним договором, який відповідачем не сплачено. При цьому заявник стверджував, що строк позовної давності, наслідки якого застосовано судом, 26 вересня 2013 року відповідач перервав вчиненою дією, а саме: частковою сплатою кредиту у сумі 150,00 грн. Суди, дійшовши висновку про відсутність волі та можливості відповідача щодо погашення боргу, не встановили природу походження платежів на особовому рахунку ОСОБА_2 , про які заявляв позивач та які, як кошти в незначних розмірах, що перераховані з інших рахунків, як волевиявлення відповідача, спростував суд апеляційної інстанції.
Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів вчинення боржником дій з виконання зобов`язання, оскільки кошти, які перераховувалися на рахунок ОСОБА_3 , не перераховані самим боржником або за її згодою та за своєю природою є незначними перерахуваннями з інших рахунків не підкріплені доказами, тому є передчасним.
 
Суду слід встановити природу походження коштів на рахунку відповідача, тобто, чи це були кошти особисто внесені ОСОБА_2 , що в свою чергу може свідчити про її волю, направлену на добровільне часткове погашення суми боргу, чи це  були кошти, списані Банком з рахунків ОСОБА_2 без її волевиявлення. Одночасно перевірити, чи немає підстав для застосування положення статті 1071 ЦК України.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами попередніх інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судове рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
 
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Кривцова     Р. А. Лідовець