ПОСТАНОВА
Іменем України

21 листопада 2019 року 
Київ
справа №820/12139/15
адміністративне провадження №К/9901/12320/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд): 
судді-доповідача - Бевзенка  В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Шевцової Н.В.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016 (головуючий суддя - Сіренко О.І., судді: Любчич Л.В., Спаскін О.А.)
у справі № 820/12139/15
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області
про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ МВС України в Харківській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: 
- скасувати наказ ГУ МВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 683 о\с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
- поновити позивача на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області, а у разі неможливості - зобов`язати ГУ НП в Харківській області, яке є правонаступником ГУ МВС України в Харківській області, працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду;
- стягнути з ГУ НП в Харківській області, яке є правонаступником ГУ МВС України в Харківській області на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по день поновлення на роботі.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2005 року по 06.11.2015 перебувала на службі в органах внутрішніх справ. З грудня 2011 року та по 06.11.2015 перебувала на посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області. За час служби в органах внутрішніх справ порушень законності та дисципліни ОСОБА_1 не допускала, мала чисельні заохочення. Однак, наказом ГУ МВС України в Харківській області 683 о\с від 06.11.2015 ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підстві пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114). Із звільненням позивач не згоден, вважає його таким, що прийняте з грубим порушенням чинного законодавства України, наказ є незаконним в частині звільнення, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 поов задоволено частково:
- скасовано наказ ГУ МВС України в Харківській області № 682 о/с від 06.11.2015 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
- поновлено ОСОБА_1 на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області;
- в іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено;
- постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області звернуто до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у разі ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Окрім того, позивача звільнено у період, коли державою йому було надано соціальні гарантії, передбачені чинним трудовим законодавством і це є порушенням частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Отже, з огляду на наявні у позивача гарантії відповідач не мав правових підстав для його звільнення. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач не надав доказів щодо можливого працевлаштування ОСОБА_1  та доказів щодо пропозицій їй іншої посади. Судом зазначено також, що оскільки порядок (процедура) звільнення працівника через скорочення штатів не визначений спеціальним законом, а також в останній не міститься положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років тому до зазначених правовідносин слід застосовувати загальні положення норм трудового законодавства. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що наказ ГУ МВС України в Харківській області № 682 о/с від 06.11.2015  в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за пп. «г» п. 64 Положення № 114 є протиправним, тому позивач підлягає поновленню на посаді.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016, скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову Харківський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що з урахуванням імперативних приписів пунктів 8,10,11 Прикінцевих та перехідних положення Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), позивачка з 06.08.2016 року (офіційне опублікування закону) була належним чином попереджена про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням штату в зв`язку із чим дійшов висновку про відсутність необхідності індивідуального попередження позивача про майбутнє звільнення відповідно до вимог статті 49 КЗпП України, а перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною не могло слугувати перешкодою для такого звільнення. Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважив про те, що в ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів на підтвердження того, що від служби в органах національної поліції вона не відмовлялась, подавала відповідний рапорт з проханням розглянути її кандидатуру, як кандидата на посаду поліцейського відповідно до вимог Закону № 580-VIII. Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про неможливість встановити поза сумнівом дійсність факту волевиявлення позивачки проходити з 06.11.2015 року службу в поліції та факту його доведення до відповідача. В зв`язку із вищевикладеним суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23.07.2016 року позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, яка 30 січня 2018 року була передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
У касаційній скарзі позивач не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу.
Касаційна скарга вмотивована, зокрема, тим, що її  протиправно звільнено з органів внутрішніх справ, а також у період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач всупереч положенням КЗпП України не виконав обов`язок щодо її належного попередження про майбутнє звільнення та не запропонував іншу посаду. На думку позивача, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 12.05. є законною та обґрунтованою. 
Відповідачами заперечень на касаційну скаргу не надано, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
З грудня 2005 по 06.11.2015 позивач перебувала на службі в органах внутрішніх справ. З грудня 2011 та по 06.11.2015 року позивачка перебувала на посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області.
Відповідності до статті 18 Закону України "Про відпустки" з липня 2015 позивачу надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
На підставі рапорту начальника Київського РВ ХМУ ГУ від 05.11.2015 року наказом ГУ МВС в Харківській області 683 о\с від 06.11.2015 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ - згідно з Положенням про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за пп. «г» п. 64 Положення № 114
10 листопада 2105 року позивач засобами поштового зв`язку отримала конверт від начальника Київського РВ ГУМВС, з листом від 04.11.2015 р. №61/325, яким позивача було повідомлено про надання нею у строки рапорту (заяви) про звільнення з органів міліції, для надання якого необхідно прибути до СКЗ Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області. Також, поінформовано про відсутність автоматичного переводу до Національної поліції України з причин повної ліквідації в т.ч. ГУ МВС України в Харківській області.
21.11.2015 року позивачка отримала поштовий конверт від Київського відділу поліції м. Харкова з письмовим листом начальника Київського відділу поліції м. Харкова №61/8635 від 06.11.2015 р., в якому йшлася мова про звільнення позивача згідно оскаржуваного наказу.
01.12.2015 року позивач звернувся до відділу проходження служби та отримала Витяг із зазначеного вище Наказу №683 та свою трудову книжку. При цьому, отримала відмову у ознайомленні зі своєю особовою справою.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 6 статті 43 Конституції України: Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пункт 1 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII: Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:
1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;
2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Пункт 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII: З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Пункт 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII: Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Пункт 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII:Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Пункт 4 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII:До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Підпункт "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114: Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Абзац 1 пункту 24 Положення № 114: У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України: трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина 2 статті 40 КЗпП України: звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частини 1- 3 статті 49-2 КЗпП України: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в    організації    виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Частина 3 статті 184 КЗпП України: звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Пункт 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки»: соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Стаття 18 Закону України «Про відпустки»: після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).
Суд, аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.  
Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.
Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. 
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.
Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.
Колегія суддів відзначає, що приписи розділу ХІ Закону № 580-VІІІ та                      Положення №      114, на які є посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.
Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на момент звільнення перебувавлау відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
З цього приводу Верховний Суд акцентує увагу на те, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із статтею 9 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Враховуючи викладене, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 820/3205/16 (провадження № К/9901/34163/18).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною 2 статті 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За частинами 1- 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в  організації  виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 
В той же час відповідачем не надано доказів, які б свідчили про надання ОСОБА_1 пропозицій іншої роботи (посади). 
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 
Виходячи з нормативного тлумачення частини 1 статті 40 та частин 1статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
При цьому, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа №      21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Між тим, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, позивача не було попереджено, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, про майбутнє звільнення та не запропоновано іншу роботу на рівнозначній посаді, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.
Більше того, позивача звільнено у період соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про відпустки" передбачений такий вид відпустки як соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Положеннями статті 18 Закону України "Про відпустки" передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.
Системний аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку про те, що оскільки в силу законодавчих норм ОСОБА_1 має право на соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то на неї також розповсюджуються норми КЗпП України, які регламентують заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період перебування у такій відпустці.
Колегія суддів зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України  суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Враховуючи те, що в ході касаційного розгляду справи Судом встановлено неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, яке призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції, Суд приходить до висновку про необхідність скасувати рішення суду апеляційної інстанції, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції як такого, що скасовано помилково.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, - 
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016  - скасувати.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 - залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач                                                                      В.М. Бевзенко

Судді                                                                                          Н.А. Данилевич          
                    
                                                                                          Н.В. Шевцова