Постанова
Іменем України
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 456/2950/16-ц
провадження № 61-32351св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,  Штелик С. П.,         
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Жидачівавтотранс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня                 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М.,                  Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України                  № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-технічного підприємства «Жидачівавтотранс» (далі - ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс») 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2016 року на автобусній станції у м. Стрию Львівської області він пред`явив водію автобуса маршруту Стрий - Жидачів посвідчення учасника бойових дій, яке надає право безоплатного проїзду, проте водій відмовив йому у перевезенні, не пустив до автобуса та нецензурно висловився. 28 серпня 2016 року він поскаржився на зазначені дії водія автобуса голові Львівської обласної ради, до Державної служби України з безпеки на транспорті, до Стрийської міжрайонної прокуратури, його скарга була передана для розгляду ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс» як перевізника. Після цього він звернувся до ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс», яке повідомило про те, що на водія автобуса накладено штраф. На вимогу надати матеріали про притягнення водія до відповідальності перевізник йому відмовив.   ОСОБА_1 зазначав, що він є особою похилого віку з інвалідністю першої групи гіпертонічного захворювання, такими діями водія автобуса був ображений у присутності інших пасажирів, у зв`язку з цим у нього погіршився стан здоров`я та стався гіпертонічний криз.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Саса С. С. позов задоволено частково; стягнуто з                ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс» на користь держави 1 378,00 грн витрат зі сплати судового збору. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що протиправними діями водія автобуса у позивача погіршився стан здоров`я, що дає підстави для відшкодування його моральної шкоди у визначеному судом розмірі, виходячи із засад розумності та справедливості.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня     2017 року скасовано, у позові відмовлено. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірні правовідносини виникають з договору щодо надання транспортних послуг, яким не передбачено відшкодування моральної шкоди. При цьому суд дійшов висновку, що позивач має право на безоплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних,  внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання; безпідставна відмова у пільговому перевезенні тягне за собою відповідальність згідно законом, види та обсяг пільгових перевезень забезпечуються перевізниками.   
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                                ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області                   від 28 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                            і кримінальних справ від  02 жовтня 2017 року поновлено строк касаційного оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу зі Стрийського міськрайонного суду Львівської області. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року                 № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.
У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не зазначив, яка настає відповідальність перевізника у зв`язку з безпідставною відмовою від пільгового перевезення. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди через неналежне обслуговування. 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 , 1932 року народження, є особою з інвалідністю першої групи загального захворювання та має пільги, передбачені статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 , виданим 17 лютого 2004 року Управлінням ПФУ у Стрийському районі Львівської області, та посвідченням № НОМЕР_2, виданим 29 березня 2004 року Львівською обласною державною адміністрацією.
08 серпня 2016 року на автобусній станції у м. Стрий Львівської області водій автобуса, який обслуговує маршрут загального користування № 705 Стрий АС - Жидачів АС - Новий Розділ АС відмовив ОСОБА_1 у безкоштовному перевезенні.
При цьому, водій автобуса шарпав ОСОБА_1 за верхній одяг та ображав лайливими словами, унаслідок чого у позивача погіршився стан здоров`я.
Зазначений маршрут обслуговує ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс», яке не заперечувало, що такі обставини мали місце.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, учасникам бойових дій надається безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Згідно з частиною другою статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин,  договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром.  Цей  договір  вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб,  які  користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю I групи загального захворювання та відповідно до пункту 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на безплатний проїзд на автобусному маршруті загального користування. 
Відмовляючи у позові про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли з договірних правовідносин транспортного перевезення, якими не передбачено відшкодування такої шкоди, при цьому суд керувався, зокрема пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що містить роз`яснення щодо застосування норм права, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року                        1540-VI та не враховує у повній мірі положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV, який набрав чинності після прийняття вказаної постанови Пленуму (з 01 січня 2004 року).
Заявляючи позов ОСОБА_1 посилався на положення статті 1167 ЦК України, статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто, на думку позивача, між сторонами справи склалися цивільні правовідносини, а з факту порушення певних належних йому цивільних прав та законних інтересів у нього виникає право на відшкодування моральної шкоди.
Статтею 1 ЦК України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
З огляду на пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частини друга статті 23 ЦК України).
Отже, за загальним правилом моральна шкода відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують цивільні правовідносини.
Суди встановили, що автобусний перевізник протиправно не посадив до автобусу ОСОБА_1 , який має право пільгового проїзду, у зв`язку з чим, той не зміг скористатись послугами перевезення на маршруті загального користування.
Зазначене є свідченням того, що між сторонами не виникли правовідносини транспортного перевезення, тому висновок суду апеляційної інстанції щодо договірного характеру спору є неправильним. 
Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що безпідставна відмова ОСОБА_1 у пільговому перевезенні, яке здійснює ТОВ ВТП «Жидачівавтотранс», поведінка водія автобуса, якою супроводжувалася відмова у перевезенні, вживання останнім лайливої лексики у відношенні до позивача, безперечно порушує права                 ОСОБА_1 , надані йому відповідно до закону, що може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір такого відшкодування суд першої інстанції оцінив похилий вік та інвалідність ОСОБА_3 , негативні наслідки, які позначилися на психічному та фізичному здоров`ї і спричинили йому душевні страждання, урахував принципи розумності та виваженості й ухвалив законне та справедливе рішення про часткове задоволення позову.
Крім того, порушення правил надання послуг та вимог безпеки при наданні послуг з перевезення пасажирів може бути підставою для притягнення винної особи до адміністративної відповідальності за проступок, передбачений частиною сьомою статті 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Проте зазначене не позбавляє особу права звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на висновки щодо суті касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня                 2017 року слід скасувати та залишити в силі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року.
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року скасувати.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. М. Сімоненко
Судді: | А. А. Калараш
| С. Ю. Мартєв
| Є. В. Петров
| С. П. Штелик