Постанова
Іменем України 
 
18 вересня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 364/959/16-ц 
провадження № 61-26577св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Володарського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року у складі судді Ткаченко О. В. та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Лівінського С. В., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - ПрАТ «СК «Брокбізнес»), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), посилаючись на те, що 27 листопада 2015 року в місті Києві на Набережному шосе з вини водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП, внаслідок якої застрахований у ПрАТ «СК «Уніка» за договором добровільного комплексного страхування на транспорті від 19 грудня 2014 року № 245003/4093/0000048 автомобіль «Audi A6 Limousine», реєстраційний номер    НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень. Загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A6 Limousine» склала 95 935,94 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу - 78 474,71 грн. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2016 року ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Відповідно до умов договору страхування від 19  грудня 2014 року № 245003/4093/0000048 Товариство відшкодувало ОСОБА_2 як власнику пошкодженого автомобіля «Audi A6 Limousine», реєстраційний номер    НОМЕР_2 , завдану шкоду в розмірі 91 728,44 грн (за виключенням франшизи в сумі 4 207,50 грн). Таким чином, ПрАТ «СК «Уніка» набуло право вимоги до особи, з вини якої сталася ДТП. На підставі полісу від  28  червня 2015 року № АІ/8381796 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес», яке виплатило позивачу страхове відшкодування в сумі 50 000 грн. Враховуючи викладене, ПрАТ «СК «Уніка» просило стягнути з відповідача на свою користь 41 728,44 грн, що є різницею між фактично понесеними витратами (91 728,44 грн) і страховим відшкодуванням (50 000 грн).
 
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року позов задоволено частково. С тягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» матеріальні збитки в сумі 11 073,98 грн та судовий збір в розмірі 1 378 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з висновком комісійної судової автотоварознавчої експертизи від 27 квітня 2017 року № 21816/16-54 вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП автомобілю «Audi A6 Limousine», з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 61 073,98 грн. Страховик відповідача - ПрАТ «СК «Брокбізнес» виплатило ПрАТ «СК «Уніка» страхове відшкодування в розмірі ліміту відповідальності. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Таким чином, з ОСОБА_1 як винуватця ДТП на користь позивача підлягає стягненню різниця між встановленою вказаною експертизою вартістю матеріального збитку та виплаченим страховим відшкодуванням.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року апеляційні скарги ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року в частині стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 062,54 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру матеріальних збитків, не заслуговують на увагу, оскільки цей розмір (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) був визначений висновком комісійної судової автотоварознавчої експертизи. Поряд з цим, судом першої інстанції неправильно вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Позивачем заявлено позов про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 41 728,44 грн, який задоволено частково на суму 11 073,98 грн, що становить 26 %. За подання позовної заяви ПрАТ «СК «Уніка» сплатило 1 378 грн. 26 % від цієї суми становить 365,17 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Однак під час розгляду справи ОСОБА_1 було сплачено 3 303 грн за проведення експертизи. Враховуючи розмір задоволених та відхилених позовних вимог, відповідачу має бути відшкодовано 2 427,71 грн. Таким чином, за результатами розгляду справи по суті в порядку розподілу між сторонами судових витрат з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2 062,54 грн (2 427,71 грн - 365,17 грн).
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У листопаді 2017 року ПрАТ «СК «Уніка» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Володарського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), які регулюють відносини лише між страховою компанією винуватця ДТП та потерпілою особою (третьою особою) за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Автомобіль «Audi A6 Limousine», реєстраційний номер    НОМЕР_2 , було застраховано за договором добровільного комплексного страхування на транспорті від 19  грудня 2014  року № 245003/4093/0000048, умовами якого передбачена виплата страхового відшкодування на підставі рахунків станцій технічного обслуговування і без урахування зносу деталей та вузлів, що підлягають заміні в ході відновлювального ремонту транспортного засобу. Також судами безпідставно взято до уваги висновок комісійної судової автотоварознавчої експертизи, яким визначено розмір матеріальних збитків з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Крім того, цей висновок складений без врахування вимог пункту 8.5.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказами Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, згідно з яким у разі документального підтвердження відновлення колісного транспортного засобу чи його складової частини на спеціалізованому для даної моделі колісного транспортного засобу підприємстві розрахунки вартості ремонтно-відновлювальних робіт проводяться на підставі вартості однієї нормо-години ремонтних робіт цього підприємства. Правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Володарського районного суду Київської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
17 травня 2018 року справу № 364/959/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
 
Судами встановлено, що 19 грудня 2014 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 245003/4093/0000048, за яким був застрахований автомобіль «Audi A6 Limousine», реєстраційний номер    НОМЕР_2 , загальна страхова сума - 841 500 грн.
 
Згідно з пунктами 1.7, 10.1.14.1.2 вказаного договору розрахунок суми страхового відшкодування проводиться за варіантом № 2 - на підставі калькуляції станції технічного обслуговування із застосуванням цін на запасні частини та вартості нормо-години станції технічного обслуговування, яка підтримує гарантійні зобов`язання щодо марки транспортного засобу, а також рекомендованих виробником транспортного засобу нормативів трудоємності ремонтних робіт. Збитки відшкодовуються без урахування зносу деталей, що замінюються при ремонті. 
 
Судами встановлено, що 27 листопада 2015 року в місті Києві на Набережному шосе з вини водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний ОСОБА_2 на праві власності автомобіль «Audi A6 Limousine», реєстраційний номер    НОМЕР_2 .
 
Постановою Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» згідно з полісом від 28 червня 2015 року № АІ/8381796, з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну третіх осіб, у розмірі 50 000 грн та франшизою у розмірі 0 грн.
 
Згідно з рахунком-фактурою від 19 лютого 2016 року та актом виконаних робіт від 24 березня 2016 року, складеними Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна» (офіційний дилер Audi та Volkswagen), вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A6», реєстраційний номер    НОМЕР_2 , становить 95 935,94 грн.
 
На виконання умов договору добровільного комплексного страхування на транспорті від 19 грудня 2014 року № 245003/4093/0000048 на підставі страхового акта від 26 лютого 2016 року № 00181671 ПрАТ «СК «Уніка» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна», яке здійснювало ремонт пошкодженого автомобіля, в рахунок відшкодування збитків грошові кошти в сумі 91 728,44 грн (без врахування франшизи в розмірі 4 207,50 грн).
 
Відповідно до частин шістнадцятої, сімнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.
 
Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).
 
Згідно з частиною другою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
 
Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування».
 
У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). При суброгації нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні.
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
 
Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала.
 
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
 
За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
 
При застосуванні наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону № 1961-IV, з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
 
Отже, відносини між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 у цій справі регулюються правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач як страховик потерпілої особи виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.
 
У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди в деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди ОСОБА_1 , в порядку суброгації.
 
Відносини ж між ОСОБА_1 та його страховиком - ПрАТ «СК «Брокбізнес» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Законом № 1961-IV.
 
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
 
Судами встановлено, що ПрАТ «СК «Брокбізнес» виплатило ПрАТ «СК «Уніка» страхове відшкодування в сумі 50 000 грн, тобто в розмірі ліміту відповідальності, зазначеному у страховому полісі.
 
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму, відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов`язання за участі деліквента (особи, яка винна у скоєнні ДТП) та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. У спірних правовідносинах такою особою є страховик  ОСОБА_2  - ПрАТ «СК «Уніка», яке забезпечило майнові інтереси потерпілого у відносинах майнового страхування.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь різниці між фактичним розміром понесених витрат та відшкодованою сумою в розмірі 41 728,44 грн, ПрАТ «СК «Уніка» посилалося на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1192, 1194 ЦК України. При цьому в позовній заяві Товариство зазначало про те, що виплачені страховиком відповідача грошові кошти не відшкодовують у повному обсязі фактично понесених позивачем витрат на виплату суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту.  
 
Не погоджуючись із заявленою позивачем сумою,   ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року вказане клопотання було задоволено.
 
Згідно з висновком комісійної судової автотоварознавчої експертизи від 27 квітня 2017 року № 21816/16-54, складеним експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «Audi A6» внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 61 073,98 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій не врахували, що вищевказаним висновком експертизи вартість матеріального збитку визначена з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, однак Законом України «Про страхування» та умовами договору добровільного комплексного страхування на транспорті від 19 грудня 2014 року № 245003/4093/0000048 не передбачено визначення розміру страхового відшкодування із врахуванням цього коефіцієнта, оскільки таке відшкодування здійснюється у межах фактичних витрат. 
 
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
 
Таким чином, у справі, яка переглядається, правильним є висновок, що до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке  ОСОБА_2 як страхувальник, що одержав страхове відшкодування, має до  ОСОБА_1 як особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки ПрАТ «СК «Уніка» отримало від страховика відповідача - ПрАТ «СК «Брокбізнес» страхову виплату в сумі 50 000 грн, тобто в розмірі ліміту відповідальності, зазначеному у страховому полісі, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню 41 728,44 грн, що становить різницю між фактично понесеними витратами (реальними збитками) і вказаною страховою виплатою.
 
Однак суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 212-214, 304, 316 ЦПК України 2004 року не перевірили викладених в позовній заяві доводів і не спростували їх належним чином, у зв`язку з чим неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 993, 1192 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи.
 
Відповідач не навів обґрунтованих заперечень щодо невідповідності вартості зазначених у калькуляції виконаних робіт існуючим на час проведення ремонту цінам, тобто не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності цивільного процесу.
 
Отже, висновки судів про відсутність підстав для стягнення з відповідача та користь ПрАТ «СК «Уніка» різниці між фактичним розміром понесених витрат та відшкодованою сумою в розмірі 41 728,44 грн є помилковими.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання позовної заяви ПрАТ «СК «Уніка» сплатило 1 378 грн, апеляційної скарги - 1 515,80 грн, касаційної скарги - 1 920 грн, а всього - 4 813,80 грн, які підлягають стягненню з відповідача на корить позивача.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити.
 
Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення. 
 
Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 41 728 (сорок одну тисячу сімсот двадцять вісім) грн 29 коп. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 4 813 (чотири тисячі вісімсот тринадцять) грн 80 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов