ПОСТАНОВА
Іменем України

28 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 466/9015/16-а
адміністративне провадження № К/9901/15388/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Яковенка М. М.,
суддів – Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  466/9015/16-а
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними та стягнення грошової компенсації,
за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова (головуючий суддя: О. І. Ковальчук) від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: В. В. Святецький, Л. Я. Гудим, Н.  В.  Ільчишин) від 16 травня 2017 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати дії Військової частини НОМЕР_1 неправомірними та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі в розмірі 49321,42 грн. 
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч вимог статті 9-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ), постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №  178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», Постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», Наказу Міністра оборони України № 45 від 31 січня 2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Порядок відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час» не виплатили позивачу грошову компенсацію за належне до видачі речове майно на суму 49321,42 грн., доказом чого є довідка від 09 грудня 2015 року № 131 (вихідний № 385 від 09 грудня 2015 року) речового майна, що підлягає видачі після 11  березня 2000 року при звільненні в запас (у відставку). Вважає таку бездіяльність неправомірною та просить стягнути з відповідача грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі. 
3. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі в розмірі 49321,42 грн.
4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 06 червня 2017 року відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 466/9015/16, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
6. 11 липня 2017 року на адресу Вищого адміністративного суду України надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
7. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.
8. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
9. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147–VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
10. 05 лютого 2018 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі № 466/9015/16-а передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Берназюк Я. О. – головуючий суддя, Гриців М. І., Коваленко Н. В.).
11. Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року прийнято до свого провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року.
12. 26 квітня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги.
13. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року № 1823/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гриціва М. І. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 13), який входить до складу постійної колегії суддів.
14. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи вказану скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі судді-доповідача Берназюка Я. О., суддів Желєзного  І. В. та Коваленко Н. В., про що складено протокол від 05 листопада 2019 року.
15. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року № 1917/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку з постановленням Верховним Судом 11 листопада 2019 року ухвали № К/9901/15388/18 про відведення судді-доповідача Берназюка Я. О. та суддів Желєзного І. В., Коваленко Н. В. від розгляду матеріалів касаційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на постанову Шевченківського районного суду м.  Львова від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі № 466/9015/16-а.
16. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у цій справі визначено новий склад колегії суддів: Яковенко М. М. (головуючий суддя), Дашутін І. В., Шишов О. О.
17. Ухвалою від 25 листопада 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження. 
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
18. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України (м. Київ) на посаді начальника відділу забезпечення оплати праці особового складу фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ) до 10  грудня 2015 року.
19. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 грудня 2015 року №  242, на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України від 26 листопада 2015 року № 945 позивач був виключений із списків особового складу частини, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за пунктом 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
20. Під час звільнення Військова частина НОМЕР_2 видала ОСОБА_1 довідку від 09 грудня 2015 року № 131 Про вартість речового майна, що підлягає видачі після 11 березня 2000 року при звільненні в запас (у відставку), в якій вказана сума до отримання 49321,42 грн.
21. 09 грудня 2015 року позивач звертався із рапортом на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України з проханням клопотати перед вищим командуванням щодо виплати йому грошової компенсації за належне до видачі речове майно, проте жодного рішення щодо виплати позивачу грошової компенсації прийнято не було. Окрім цього, 03 лютого 2016 року позивач письмово звертався із особистою заявою на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки командувача Сухопутних військ Збройних Сил України щодо виплати йому грошової компенсації за належне до видачі речове майно.
22. 04 березня 2016 року на ім`я позивача надійшов лист від начальника тилу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України за вихідним № 116/10/2/3/89р, у якому  зазначено, що рішенням Міністра оборони України від 18 травня 2015 року № 8705з та рішенням начальника Генерального штабу від 18 травня 2015 року № 13500с призупинено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно та видачу речового майна при звільненні, яке було не отримане впродовж проходження служби у Збройних Силах України.
23. З урахуванням вищевикладеного, позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
24. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, яка передбачена пунктом 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідними  постановами Кабінету Міністрів України.
25. При цьому, суд апеляційної інстанції відхилив як неспроможні посилання відповідача на попередню судову практику та приписи Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в попередніх редакціях, оскільки з 30 липня 2015 року наведеним вище нормативно-правовими актами чітко закріплене право військовослужбовців на компенсацію за неотримане речове майно та порядок її виплати.
26. Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не пропустив строк звернення до суду, оскільки позивач до звільнення та після звільнення неодноразово звертався заявами до командування Збройних Сил України із рапортами та заявами про виплату грошової компенсації. 
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
27. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
28. Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не було досліджено питання пропущення строків звернення до суду позивачем, ухвала про поновлення строків судами не приймалась.
29. Разом з тим, судами прийнято рішення про стягнення грошової компенсації на підставі довідки про вартість майна, яке підлягало видачі, без врахування пропорційності часу. 
30. Крім того, скаржник, посилаючись на правову позицію Верховного суду України, а саме постанови від 19 березня 2013 року у справі № 21-38а13, від 11 червня 2013 року у справі № 21-156а13, від 18 червня 2013 року у справі № 21-191а13, від 24 грудня 2015 року у справі №  К/9991/7856/12-с, наголошує на тому, що Закон України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2014 року № 1444, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням нормативного акта.
31. Також, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач звільнений з військової служби у грудні 2015 року, а постанова Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» набрала чинності 22 березня 2016 року. Отже, скаржник вважає, що з 11 грудня 2015 року позивач не має статусу військовослужбовця, у зв`язку з чим на нього, як особу звільнену з військової служби, на момент набрання чинності постанови, вона не поширюється, а тому не може бути застосована при розгляді цієї справи.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
32. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
33. Статтею 6 КАС України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
34. Згідно із частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
35. За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
36. У пункті 15 частини першої статті 3 КАС (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) було закріплено, що публічною службою є  діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
37. Аналогічні приписи закріплені у пункті 17 статті 4 КАС України (у редакції після 15 грудня 2017 року).
38. У цій справі позивачем пред`явлено позов про стягнення компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби, тобто, спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим.
39. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18).
40. В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
41. Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
42. 3а правилами частини третьої статті 3 КАС України (у редакції після 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
43. Гарантії соціального та правового захисту військовослужбовців установлені в Законі України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
44. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
45. Відповідно до частини першої  статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
46. Частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII у редакції Закону України від 01 липня 2015 року №567-VIII, чинній з 30 липня 2015 року, передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
47. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
48. Порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час на момент виникнення спірних правовідносин було визначено в Положенні про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 1444).
49. Відповідно до пункту 4 Положення № 1444 речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
50. Пунктом 27 Положення № 1444 передбачено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.
51. Так, як вже було зазначено, 30 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2015 року № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців», якою викладено в новій редакції частину першу статті 9-1 Закону № 2011-XII.
52. Отже, з набранням чинності нової редакції статті 9-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям гарантоване право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Водночас повноваження щодо визначення умов і порядку виплати вказаної компенсації делеговано Кабінету Міністрів України.
53. Суд зазначає, що механізм реалізації військовослужбовцями гарантованого їм частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII права Кабінетом Міністрів України був визначений лише з набранням чинності 22 березня 2016 року постанови від 16 березня 2016 року, якою затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
54. Таким чином, порядку, який би безпосередньо регулював механізм здійснення виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно на час існування спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України, прийнято не було.
55. Проте в спірних правовідносинах наведені обставини не можуть бути підставою для відмови в реалізації суб`єктивного права військовослужбовця, що гарантоване йому статтею 9-1 Закону №  2011-XII.
56. Суд зазначає, що гарантоване статтею 9-1 Закону № 2011-XII право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
57. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (заяви № 68385/10 та №71378/10, пункти 53, 55) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
58. У пунктах 54-55 указаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.
59. У рішенні в справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року (заява №38677/06, пункти 38-39) ЄСПЛ зазначив про те, що відмова держави в задоволенні гарантованих чинним законодавством вимог майнового характеру з підстав відсутності механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання в право особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
60. Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ держава не може відмовляти в здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
61. Тотожну за змістом правову позицію в аналогічних правовідносинах Верховний Суд уже викладав в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 825/3519/15-а.
62. Суд також ураховує, що на момент виникнення спірних правовідносин було чинним Положення № 1444, пунктом 27 якого було передбачено виплату грошової компенсації за належне, але не отримане протягом дії контракту речове майно військовослужбовцям, звільненим у запас або відставку.
63. Отже, Суд дійшов висновку про те, що в спірних правовідносинах у позивача наявні права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, яка передбачена пунктом 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідними постановами Кабінету Міністрів України.
64. Посилання у касаційній скарзі скаржника на правову позицію, викладеної Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2013 року у справі № 21-38а13, від 11 червня 2013 року у справі № 21-156а13, від 18 червня 2013 року у справі № 21-191а13, від 24 грудня 2015 року у справі №  К/9991/7856/12-с не відповідає фактичному змісту спірних правовідносин.
65. Суд зазначає, що висновок Верховним Судом України у зазначених постановах, який покладений відповідачем в основу своїх доводів, Верховний Суд України зробив за відмінного правового регулювання, адже ним у вказаних рішеннях оцінювалася правильність застосування судами положень статті 9-1 Закону № 2011-XII у редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб».
66. Скаржником не враховано, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 9-1 Закону № 2011-XII діяла зі змінами, унесеними Законом України від 01 липня 2015 року № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців», а тому висновки Верховного Суду України не могли бути застосовані до спірних правовідносин.
67. У зв`язку з цим відповідач дійшов помилкових висновків про невідповідність пункту 27 Положення № 1444 положенням статті 9-1 Закону № 2011-XII і неможливості застосування цього Положення до спірних правовідносин.
68. З урахуванням викладеного, беручи до уваги встановлені у цій справі обставин, Суд уважає правильним висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що в спірних правовідносинах мала місце протиправна бездіяльність відповідача щодо виплати позивачеві передбаченої статтею 9-1 Закону № 2011-XII грошової компенсації за речове майно.
69. При цьому, Суд уважає безпідставним посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду та підтримує висновки суду апеляційної інстанції, що позивач до звільнення та після звільнення неодноразово звертався з заявами до командування Збройних Сил України із рапортами та заявами про виплату грошової компенсації, а тому позивач не пропустив строк звернення до суду.
70. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
71. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
72. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі про задоволення позовних вимог.
73. Згідно частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
74. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
75. Оскільки Суд залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі № 466/9015/16-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
          
Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов