Постанова
Іменем України 
 
18 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 569/7631/15-ц
провадження № 61-1261св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Григоренка М. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що на підставі договору позики від 20 жовтня 1996 року ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США для придбання матір`ю його дружини  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказані кошти позичальник зобов`язався повернути після продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , але в будь-якому випадку не пізніше трьох місяців після отримання письмової вимоги про повернення боргу. 01 лютого 2012 року ОСОБА_2 отримав від нього вказану вимогу, однак не виконав узятих на себе зобов`язань. Вважає, що оскільки будинок було придбано на позичені кошти в інтересах сім`ї, то відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за борговими зобов`язаннями. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2016 року еквівалентно 517 200 грн, проценти за користування позикою - 26 955,02 доларів США, що еквівалентно 697 056,82 грн, три проценти річних від простроченої суми - 2 796,16 доларів США, що еквівалентно 72 308,70 грн.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року у складі судді Сидорука Є. І. позов задоволено. Поновлено  ОСОБА_1 строк звернення до суду. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 20 жовтня 1996 року в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 517 200 грн, проценти за користування позикою - 26 955,02 доларів США, що еквівалентно 697 056,82 грн, три проценти річних від простроченої суми - 2 796,16 доларів США, що еквівалентно 72 308,70 грн, а всього 1 286 565,52 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що грошові кошти за договором позики ОСОБА_2 отримав в інтересах сім`ї та використав їх на її потреби, а саме для придбання матір`ю його дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 житлового будинку по АДРЕСА_1 , тобто для покращення житлово-побутових умов. За таких обставин відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за борговими зобов`язаннями. Враховуючи тривалу хворобу позивача, потребу у постійному нагляді лікарів, суд дійшов висновку про поважність причини пропуску ним позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при покладенні обов`язку на одного з подружжя, який не був стороною в договорі позики, доказуванню підлягає отримання позики в інтересах сім`ї та використання цих коштів для її потреб. Сам по собі той факт, що договір позики від 20 жовтня 1996 року був укладений ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 не свідчить про використання отриманих за цим правочином коштів саме в інтересах сім`ї. В матеріалах справи відсутні докази того, що отримані від позивача в позику кошти відповідачі використали для купівлі житлового будинку по АДРЕСА_1 або вони були передані матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 для придбання вказаного житла. Крім того, такі доводи позивача спростовуються рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 вересня 2006 року, яким ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок. Вказаним рішенням встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є роздільним майном подружжя і належить на праві власності лише ОСОБА_3 ; позивач не довів того факту, що ремонт та реконструкція спірного будинку були проведені за його особисті чи спільні з ОСОБА_3 кошти; будь-яких доказів наявності домовленостей з ОСОБА_4 про участь у будівельних роботах, в тому числі на умовах відшкодування, позивачем не надано. Між відповідачами також існував спір щодо поділу майна подружжя, під час вирішення якого ОСОБА_2 не повідомляв свою колишню дружину та суд про наявність спільного боргу та не ставив питання про його поділ. Рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1  подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, з урахуванням доповнень до неї, просив скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року, а справу направити на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 та доповнення до неї мотивовані тим, що відмовивши в задоволенні його вимог до ОСОБА_3 , апеляційний суд порушив статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Факт отримання та використання позичених у нього грошових коштів в інтересах сім`ї відповідачів підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 1999 року, за яким спадкове майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 1997 року. Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а тому мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 є членом сім`ї відповідачів. Оскільки будинок було придбано на позичені кошти в інтересах сім`ї, то  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні нести солідарну відповідальність за борговими зобов`язаннями.
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, які стосувалися спірних правовідносин. Якщо  ОСОБА_4 (її мати) мала заборгованість перед ОСОБА_2 , то він мав право пред`явити їй як спадкоємцю претензію кредитора.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України   № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 січня 2018 року справу № 569/7631/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
За змістом касаційної скарги рішення апеляційного суду фактично оскаржується в касаційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.
 
Судами встановлено, що 20 жовтня 1996 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики про отримання ОСОБА_2 в борг 20 000 доларів США для придбання матір`ю його дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказані кошти позичальник зобов`язався повернути після продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
 
Пунктом 2 договору позики передбачено, що в будь-якому випадку ОСОБА_2 зобов`язується повернути борг не пізніше трьох місяців після отримання письмової вимоги про повернення коштів. У випадку неповернення позиченої суми, ОСОБА_1 має право на її стягнення у примусовому порядку з виплатою основного боргу і процентів за користування позикою.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 21 липня 1993 року відповідачам та їх доньці ОСОБА_6 належала на праві спільної часткової власності квартира  АДРЕСА_2 . За договором купівлі-продажу від 15 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 належні їм частки у праві власності на квартиру.
 
Сторонами не заперечувалося, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 березня 1997 року матір ОСОБА_3  - ОСОБА_4 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 .
 
Після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 12 жовтня 1999 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (донька відповідачів) отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2004 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано. Цим рішенням встановлено, що з листопада 1998 року сторони перестали підтримувати сімейні відносини. 
 
01 лютого 2012 року  ОСОБА_2 отримав письмову вимогу ОСОБА_1 про повернення коштів за договором позики, однак не виконав узятих на себе зобов`язань.
 
Відповідно до статті 374 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час укладення договору позики (далі - ЦК Української РСР), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
 
Згідно зі статтею 375 ЦК Української РСР договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. 
 
Відповідно до статті 165 ЦК Української РСР, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 31 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час укладення договору позики (далі - КпШС України), за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі цього майна. Стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов`язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім`ї і одержане за зобов`язанням використано на її потреби.
 
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що при покладенні обов`язку на одного з подружжя, який не був стороною в договорі позики, доказуванню підлягає отримання позики в інтересах сім`ї та використання цих коштів для її потреб.
 
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не вимагається, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після отримання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. 
 
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина перша статті 24 КпШС України).
 
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
 
Оскільки спірні правовідносини щодо повернення позики продовжують існувати після набрання чинності ЦК України та СК України, то до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення цих Кодексів.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
 
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків ОСОБА_7 щодо повернення боргу за договором позики з`ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її колишнім чоловіком в інтересах сім`ї.
 
Апеляційним судом також встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 вересня 2006 року, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок. 
 
Вказаним рішенням встановлено, що отримане у спадщину домоволодіння по АДРЕСА_1 є роздільним майном подружжя і належить на праві власності лише ОСОБА_3 . Позивач не довів, що ремонт та реконструкція спірного будинку були проведені за його особисті чи спільні з ОСОБА_3 кошти. Будь-яких доказів наявності домовленостей з ОСОБА_4 (власником житла) про участь у будівельних роботах, в тому числі на умовах відшкодування, позивачем також не надано. 
 
Між відповідачами існував спір щодо поділу майна подружжя, під час вирішення якого ОСОБА_2 не повідомляв свою колишню дружину та суд про наявність спільного боргу та не ставив питання про його поділ.
 
В матеріалах справи відсутні докази того, що отримані від позивача в позику кошти відповідачі використали для купівлі житлового будинку по АДРЕСА_1 або вони були передані матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 для придбання вказаного житла. 
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_3 , апеляційний суд дійшов правильно висновку про те, щопозивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження використання отриманих ОСОБА_2 за договором позики коштів в інтересах сім`ї, а саме - для купівлі будинку, право власності на який було зареєстровано за матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , а не за одним із подружжя. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що отримані в позику кошти відповідачі використали для купівлі вказаного домоволодіння або вони були передані ОСОБА_4 для придбання цього житла.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відмовивши в задоволенні позову до ОСОБА_3 , апеляційний суд порушив статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі не вирішувалося питання про позбавлення позивача власності. 
 
Посилання заявника на те, що про використання позичених у нього грошових коштів в інтересах сім`ї свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 1999 року, за яким спадкове майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 1997 року, є неспроможними, оскільки цей документ не підтверджує факту витрачання отриманих в позику коштів в інтересах сім`ї відповідачів. Крім того, метою укладення договору позики було придбання домоволодіння тещею позичальника, а не одним із подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом також були дослідженні докази, які суд першої інстанції взагалі не досліджував. При цьому апеляційний суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Доводи заявника про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а тому мати  ОСОБА_3  - ОСОБА_4 була членом сім`ї відповідачів, у зв`язку з чим останні повинні нести солідарну відповідальність за борговими зобов`язаннями, також є неспроможними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 була членом сім`ї колишнього подружжя, а також того, що отриманні  ОСОБА_2 в позику кошти були використанні ним для потреб своєї сім`ї. Житловий будинок по АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як за договором купівлі-продажу належав тещі позичальника на праві особистої приватної власності. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов