Постанова
Іменем України 
20 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 227/4753/13-к
провадження № 51-3133км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                        
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора                                      ОСОБА_5 , 
засудженого                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
виправданого                                ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисника                                       ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора відділу прокуратури Донецької області ОСОБА_9 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 березня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013050000000944, щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
За вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 квітня 2018 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим та засуджено:за ч. 1 ст. 203-2 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170 000 грн, з конфіскацією грального обладнання на підставі ст. 96-1 КК; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання  ОСОБА_6 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією грального обладнання.
Суд визнав  ОСОБА_6 винуватим у тому, що в період з червня 2012 року по 
11 липня 2013 року, всупереч вимогам Закону України від 15 травня 2009 року 
№ 1334-VI «Про заборону грального бізнесу в Україні» (далі – Закон № 1334-VI), діючи умисно, з метою незаконного збагачення, приховуючи свою злочинну діяльність, у м. Добропіллі Донецької області займався гральним бізнесом. 
Крім того, ОСОБА_6 приблизно у червні 2012 року незаконно придбав, підібравши знайдені 50 шт. мисливських набоїв калібру 5,6 мм, які сховав у шафі 
за місцем проживання і незаконно зберігав.
Також ОСОБА_6 , приблизно у квітні 2013 року незаконно придбав, виготовив, перевіз та зберігав з метою особистого вживання без мети збутуособливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс: у квартирі – масою 104,2 г, що в перерахунку на суху речовину складає 93,8 г, та в автомобілі - масою 3,30 г, що в перерахунку на суху речовину складає 2,97 г. 
За цим же вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК, та виправдано за недоведеністю в його діянні складу злочину.
Органами досудового розслідування   ОСОБА_10 обвинувачено в тому, що, діючи у складі організованої групи з  ОСОБА_6 та  ОСОБА_11 в період із червня 2012 року по 11 липня 2013 року з метою отримання незаконного прибутку у вигляді грошових коштів шляхом здійснення діяльності з організації та проведення азартних ігор, підшукали приміщення, де встановили гральні автомати, які використовували для проведення азартних ігор, надаючи доступ до гри мешканцям м. Добропілля та Добропільського району. 
Також, цим же вироком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст.203-2 КК, та виправдано за недоведеністю в його діянні складу злочину.
Дії  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_6 та   ОСОБА_11 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК як зайняття гральним бізнесом у складі організованої групи. 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2019 року вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 квітня 2018 року щодо  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_11  скасував у частині засудження  ОСОБА_6  за ч. 1 ст.309 КК.
Звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження за цією статтею закрив.
Постановив вважати ОСОБА_6  засудженим зач. 1 ст. 263 КК до покарання 
у виді позбавлення волі настрок 3 роки, за ч. 1 ст. 203-2 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170 000 грн, з конфіскацією грального обладнання на підставі ст. 96-1 КК.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією грального обладнання на підставі ст. 96-1 КК.
В решті вирок залишено без змін. 
Матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_11 виділені в окреме апеляційне провадження у зв`язку тим, що останній захворів на тяжку хворобу, яка перешкоджала його участі у кримінальному провадженні.
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Своє прохання мотивує тим, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновком місцевого суду щодо відсутності доказів про зайняття ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 гральним бізнесом в складі організованої групи, що призвело до неправомірного виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Також, на думку прокурора, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки цей суд належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання, не дав їм належної оцінки та не навів у своїй ухвалі достатніх підстав, на яких визнав ці доводи необґрунтованими. Крім того, апеляційний суд безпосередньо не дослідив доказів, які підтверджують наявність у діях ОСОБА_6 ознаки вчинення злочину організованою групою, а також необґрунтовано звільнив його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК, що, на думку прокурора, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу представника органу державного обвинувачення, просив її задовольнити.
Захисник заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Засуджений ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 підтримали позицію захисника.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисника, засудженого та виправданого, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах. 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
При цьому ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставиться питання у касаційній скарзі.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Доводи прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам 
статей 370, 419 КПК безпідставні та спростовуються матеріалами провадження.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, 
й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Вказаних вимог закону судом апеляційної інстанції при перегляді вироку дотримано.
З матеріалів провадження убачається, що вирок районного суду оскаржено 
з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також неповноти судового розгляду. Прокурор просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК, та призначити покарання ОСОБА_7 і ОСОБА_11 
у виді штрафу, а ОСОБА_6 шляхом часткового складання покарань, призначених за кожен вчинений ним злочин у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та штрафу. 
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги зазначила, що з урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження на підставі дослідження наданих доказів вважає вирок законним і обґрунтованим, а жодної з обставин, визначених ст. 412 КПК, яка би свідчила про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку, у апеляційній скарзі прокурора не зазначено. 
Апеляційний суд дійшов переконання про те, що місцевий суд врахував усі обставини справи і зробив обґрунтований висновок про виправдання 
 ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК та визнання винуватим 
ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 203-2, ч. 1 ст. 263 та 
ч. 1 ст. 309 КК, оскільки сторона обвинувачення не довела винуватості кожного з них за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК поза розумним сумнівом, а всі сумніви у доведеності вини мають бути витлумачені на їх користь.   
Зокрема, колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив, що допитані в судовому засіданні свідки сторони обвинувачення ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 не підтвердили причетність обвинуваченого ОСОБА_7 у зайнятті гральним бізнесом, а показання свідка ОСОБА_21 не є слушними. Доказів того, що ОСОБА_7 у будь-якій формі отримував будь-яку винагороду від грального бізнесу, не надано.
Також апеляційний суд визнав правильною надану місцевим судом оцінку протоколам слідчих експериментів, що не відповідають положенням ст. 240 КПК, оскільки під час цих слідчих експериментів жодної перевірки та уточнень відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення у порядку, передбаченому ст. 240 КПК, не відбувалось. Фактично, це був повторний допит ОСОБА_11 та ОСОБА_6 на місці злочину, а надалі зазначені особи відмовились від цих показань, а отже суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги.
Належним чином вмотивовано висновок про те, що протоколи результатів проведення оперативно-технічних заходів (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж) теж не підтверджують винуватості ОСОБА_7 , згідно з якими ОСОБА_6 просить сина ОСОБА_22 прийти до приміщення з автоматами, впустити клієнта і посидіти там доки він гратиме.
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано спростував доводи прокурора про неповноту судового розгляду. З цього приводу апеляційний суд вказав, що чернетки із записами було вилучено під час досудового розслідування і інформація, яка в них містилася, могла бути перевірена з метою збору доказів. Проте тільки в суді після допиту свідків прокурор заявив клопотання про надання судом доручення правоохоронним органам на проведення слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення додаткових свідків. У зв`язку з чим суд першої інстанції цілком законно відмовив у задоволенні такого клопотання прокурора, оскільки про існування чернеток було відомо з початку досудового слідства, а тому у слідчого була можливість провести необхідні слідчі (розшукові) дії на зазначеній стадії кримінального провадження. 
З викладеного видно, що доводи прокурора в апеляції належним чином перевірено, на них суд надав змістовні відповіді. Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК у частині необхідності повторного дослідження окремих доказів є безпідставними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду 
в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
В суді апеляційної інстанції прокурор не довів, що свідків, яких він повторно просив допитати, допитано не повністю або з порушенням, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у дослідженні цих доказів. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові 
від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як видно з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, обмежившись аналізом у своїй ухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності та безпосередності дослідження показань, речей 
і документів.
У зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд обґрунтовано вказав, що ті факти, на які вказує прокурор, а саме те, що ОСОБА_7 брав участь у ремонті приміщення та декілька разів відчиняв відвідувачам двері приміщення з гральними автоматами, не свідчать про наявність у його діях складу злочину. Крім того, згадані свідки стверджували, що такі питання, як надання доступу до автоматів, їх увімкнення, розмір ставок та всі фінансові питання завжди вирішував ОСОБА_6 . 
Посилання прокурора на те, що у вироку не було відображено фактичних даних, повідомлених, зокрема, свідком ОСОБА_21 , про те, що ОСОБА_7 не тільки пустив його до зали, але й увімкнув йому гральний автомат, забезпечивши таким чином доступ до азартної гри, не впливає на правильність висновку апеляційного суду, який погодився із судом першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 203-2 КК зайняття гральним бізнесом карається штрафом від 10 000 до 40 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Диспозиція вказаної норми має бланкетний характер, що передбачає для встановлення елементів складу цього злочину звернення до Закону №1334-VI.
Згідно з п. 1 ст. 1 зазначеного Закону гральний бізнес – діяльність, пов`язана 
з організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор 
у казино, на гральних автоматах, комп`ютерних симуляторах, у букмекерських конторах, в інтерактивних закладах, в електронному (віртуальному) казино незалежно від місця розташування сервера.
У пунктах 3, 4 статті 1 Закону № 1334-VI визначено:
- організатори азартних ігор – фізичні та юридичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють діяльність з організації і проведення азартних ігор з метою отримання прибутку; 
- організація і проведення азартних ігор – діяльність організаторів азартних ігор, 
що здійснюється з метою створення умов для здійснення азартних ігор та видачі виграшів  (призів) учасникам азартних ігор.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13 жовтня 2016 року у справі № 5-205кс16, суб`єктивною стороною цього злочину є усвідомлення особою її участі у зайнятті забороненим видом господарської діяльності та наявності корисливого мотиву. А отже, у тих випадках, коли особа, не будучи організатором забороненого грального бізнесу, усвідомлено, маючи на меті отримання прибутку, бере участь у забезпеченні його (хоча б і частковому) діяльності, здійснюючи функції адміністратора, оператора, менеджера, круп`є, касира тощо, то діяння такої особи містять склад злочину, передбаченого 
ч. 1 ст. 203-2 КК.
У зв`язку з вищевикладеним Суд констатує, що обов`язковими елементами складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК, є не тільки усвідомлення особою її участі 
у зайнятті забороненим видом господарської діяльності, а й наявність корисливого мотиву, однак стороною обвинувачення не надано жодного доказу щодо отримання ОСОБА_7 будь-якої винагороди від грального бізнесу, а тому з висновками апеляційного суду щодо відсутності у його діях складу злочину погоджується і колегія суддів, що, у свою чергу, підтверджує правильність висновку суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо недоведеності вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК, у складі організованої групи.
Посилання прокурора на необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК у зв`язку із закінченням строків давності ґрунтуються на припущеннях, оскільки прокурор у касаційній скарзі не посилається на будь-які факти, що спростовують висновки апеляційного суду.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. 
Також Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій.
Отже прокурор не обґрунтував незаконності ухвали апеляційного суду відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК та з огляду на положення статей 370, 412, 419 цього Кодексу, в частинізвільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ст. 49 КК.
Доводи прокурора щодо неможливості призначення засудженому ОСОБА_6 покарання у межах мінімальної межі, передбаченої санкцією статті Особливої частини КК, за кожен злочин окремо та остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим не ґрунтуються на законі та судовій практиці.
У касаційній скарзі прокурор посилається на недотримання судом загальних засад призначення покарання та наводить обставини, які, на його думку, свідчать про невиправдану м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а 
й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Суд першої інстанції, обираючи вид та розмір покарання, діяв у межах дискреційних повноважень, наданих йому законом, чого прокурор у касаційній скарзі не оскаржує. Прокурор фактично скаржиться на те, що суд не врахував ступеня тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, тобто чинники, які мають правове значення під час визначення розміру покарання.
Як видно з доданих до скарги копій оскаржених судових рішень, суди врахували низку обставин, які мають значення для визначення розміру покарання, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, і надали їм свою оцінку.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо розміру призначеного ОСОБА_6 покарання, дав оцінку даним про особу винного, який раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем проживання, послався на обставини, що пом`якшує покарання – щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Виходячи з конкретних обставин вчинення злочинів, суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про можливість призначення  ОСОБА_6 покарання не в максимальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 1 ст. 203-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК, та на підставі ч. 1 ст.70 КК за сукупністю злочинів визначив остаточне покарання  ОСОБА_6  шляхом поглинення менш суворого покарання більш сувориму виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією грального обладнання.
Переконливих аргументів, які би свідчили про порушення судом приписів статей 50, 65 КК або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією грального обладнання через його м’якість, у касаційній скарзі не міститься.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_6 покарання.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Крім того, допущена у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду описка щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 71 КК не є істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки у резолютивній частині вказаного рішення судом було вірно зазначено щодо остаточного призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора відділу прокуратури Донецької області ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                         ОСОБА_3