Постанова
Іменем України                                          
 
26 вересня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 425/604/13-ц
провадження № 61-22065св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
заявник - Публічне акціонерне товариство «Український комунальний банк»,
боржник - ОСОБА_1,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український комунальний банк» на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 2013 року у складі судді М`якінченко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2013 року у складі колегії суддів: Лісіціної А. І., Галан Н. М., Назарової М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У січні 2008 року Акціонерний банк «Український комунальний банк» (далі - АБ «Український комунальний банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Український комунальний банк» (далі - ПАТ «Український комунальний банк») звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу  про стягнення боргу за кредитним договором з боржника ОСОБА_1 
Заяву мотивовано тим, що 11 квітня 2006 року між Акціонерним банком «Український комунальний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 236/06-12, згідно умов якого банк надав боржнику кредит у сумі 1 366,00 грн зі сплатою 12 % річних за використання кредиту. Боржник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, що змусило банк звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу.
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 лютого 2008 року заяву Акціонерного банку «Український комунальний банк» залишено без руху, оскільки така не відповідала вимогам статті 98 Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 16 червня 2007 року щодо форми і змісту заяви, надано строк для усунення виявлених недоліків до 12 березня 2008 року.
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року заяву про видачу судового наказу повернуто Акціонерному банку «Український комунальний банк» у зв`язку з тим, що заявник у встановлений строк вимоги ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 лютого 2008 року не виконав.
У грудні 2012 року ПАТ «Український комунальний банк» звернулось із апеляційною скаргою на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року, в якій просило поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, скасувати вказану ухвалу та направити справу до Рубіжанського міського суду Луганської області для продовження розгляду.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 31 січня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Український комунальний банк» задоволено. Ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року скасовано, справу передано до того ж суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття наказного провадження.
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 2013 року відмовлено у прийнятті заяви Акціонерного банку «Український комунальний банк» про видачу судового наказу.
Постановляючи ухвалу від 27 лютого 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, статтею 96 Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 01 грудня 2012 року не передбачено видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, що відповідно до вимог пункту 1 частини третьої статті 100 ЦПК України в редакції чинній на момент постановлення ухвали є підставою для відмови у прийнятті заяви.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Український комунальний банк» відхилено. Ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 2013 року залишено без змін. 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України в редакції від 01 грудня 2012 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, тому станом на 27 лютого 2013 року суд обґрунтовано відмовив заявнику у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що відмова у прийнятті заяви про видачу судового наказу не перешкоджає ПАТ «Український комунальний банк» звернутися до суду за захистом своїх прав в позовному провадженні.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У квітні 2014 року ПАТ «Український комунальний банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2013 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та вирішити питання по суті, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. 
Вказує на те, що Б анк звернувся з заявою про видачу судового наказу24 січня 2008 року, тому заява повинна розглядатись на відповідність вимог, встановлених Розділом ІІ ЦПК України, в редакції від 16 червня 2017 року.
Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 травня 2014 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року                         № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права. Ухвали судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.
Судами встановлено, що 11 квітня 2006 року між Акціонерним банком «Український комунальний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 236/06-12, згідно якого банк надав боржнику кредит у сумі 1 366,00 грн зі сплатою 12 % річних за використання кредиту. 
Боржник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.
На підставі викладеного вище банк звернувся з заявою про видачу судового наказу.
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 лютого 2008 року заяву Акціонерного банку «Український комунальний банк» залишено без руху, оскільки така не відповідала вимогам статті 98 ЦПК України в редакції від 16 червня 2007 рокущодо форми і змісту заяви, надано строк для усунення виявлених недоліків до 12 березня 2008 року.
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року заяву про видачу судового наказу повернуто Акціонерному банку «Український комунальний банк» у зв`язку з тим, що заявник у встановлений строк вимоги ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 лютого 2008 року не виконав.
У грудні 2012 року ПАТ «Український комунальний банк» звернулось із апеляційною скаргою на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, скасувати вказану ухвалу та направити справу до Рубіжанського міського суду Луганської області для продовження розгляду.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 31 січня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Український комунальний банк» задоволено. Ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 березня 2008 року скасовано, справу передано до того ж суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття наказного провадження.
Нормативно-правове обґрунтування 
Згідно вимог частини другої статті 2 ЦПК України в редакції від 01 грудня 2012 року, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень статті 95 ЦПК України в редакції від 01 грудня 2012 року судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.
Статтею 96 ЦПК України в редакції від 16 червня 2007 року, встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу, яка ґрунтується на правочині, вчиненому у письмовій формі, заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не сплаченої працівникові суми заробітної плати, заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника. Частиною другою цієї статті передбачено, що судовий наказ може бути видано і в інших випадках, встановлених законом.
03 серпня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року, яким було внесено зміни до ЦПК України, зокрема і до статті 96 ЦПК України.
Редакція статті 96 ЦПК України, на момент постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, передбачала наступні вимоги, за якими може бути виданий судовий наказ: якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, заявлено вимогу про присудження аліментів на дитину відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб, заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів.
Пунктом 1 частини першої статті 100 ЦПК України в редакції від 01 грудня 2012 року передбачено, що суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, якщо заявлено вимогу не передбачену статтею 96 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Встановивши, що подана заява ПАТ «Український комунальний банк» про видачу судового наказу  про стягнення боргу за кредитним договором з боржника    ОСОБА_1  не відповідає вимогам статті 96 ЦПК України в редакції відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року, який набрав чинності 03 серпня 2010 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в прийнятті заяви до розгляду.
При цьому суди обґрунтовано керувались положенням частини другої статті 2 ЦПК України в редакції від 01 грудня 2012 року, відповідно до якої провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Такий висновок цілком відповідає рішенню Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року у справі № 1-зп/1997, згідно якого конкретна сфера суспільних відносин не може бути одночасно врегульована одно предметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.  
З огляду на викладене вище, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в прийнятті заяви про видачу судового наказу, оскільки на момент прийняття рішення судом першої інстанції діяла редакція статті 96 ЦПК України, яка не передбачала видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому станом на 27 лютого 2013 року у суду першої інстанції не було підстав для прийняття заяви про видачу судового наказу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи, оскаржувані ухвали відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український комунальний банк» залишити без задоволення.
Ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2013 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик