Постанова
Іменем України 
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 150/88/17
провадження № 61-26574св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»,
відповідач - ОСОБА_1,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у складі судді Кушнір Б. Б. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., Зайцева А. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником підприємству.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 18 лютого 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія-експедитора автофургону «ISUZU NQR» автоколони № 3 транспортного департаменту філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс». 
 
19 лютого 2013 року та 01 жовтня 2015 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
 
10 листопада 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія та скасовано суміщення посади експедитора.
 
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків та недбайливого ставлення до майна ТОВ «Комплекс Агромарс», переданого йому під індивідуальну матеріальну відповідальність за видатковими накладними, відповідачем за період з 25 січня по 29 березня 2016 року допущено нестачу майна. 
 
З урахуванням норм природних втрат ваги м`ясопродукції, на день подання позову непогашена відповідачем сума збитків за вказаний вище період становить 29 448,80 грн. 
 
ТОВ «Комплекс Агромарс» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь завдані відповідачем збитки у вигляді нестачі м`ясної продукції, прийнятої відповідачем під особисту матеріальну відповідальність для доставки, у сумі 29 448,80 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року позов ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» майнову шкоду, заподіяну підприємству працівником, у розмірі 25 025,61 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 як водієм-експедитором було укладено договір про повну матеріальну допомогу, що відповідає вимогам трудового законодавства України.
Факт нестачі ввіреної відповідачу продукції підтверджений видатковими (товарно-транспортними) накладними на переміщення товару за період з  25  січня по 29 березня 2016 року, за якими він приймав товар для перевезення, та актами прийому-передачі із зазначенням фактів нестачі товару під час його прийняття отримувачем, які підписані ОСОБА_1 
Позивачем дотримано строк звернення до суду з указаним позовом, передбачений частиною третьою статті 233 КЗпП України.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено. Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року скасовано, позов ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» майнову шкоду, заподіяну підприємству працівником, у розмірі 29 448,80 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що товарно-транспортні накладні є первинними документами бухгалтерського обліку. Закон України «Про автомобільний транспорт» та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, визначають товарно-транспортну накладну обов`язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом. Оскільки в первинних бухгалтерських документах зазначено вагу європіддонів 17,820 кг, підстав у суду першої інстанції, за відсутності інших доказів, зазначати, що така вага європіддонів не введена до програми бухгалтерського обліку «1С», не було.
Крім того, апеляційний суд вважав доведеним факт неповернення м'ясної продукції вагою 58,74 кг на склад позивача, оскільки на акті прийому-передачі № КА-00009689/А відсутня відмітка складу ТОВ «Комплекс Агромарс» про прийняття цієї продукції від  ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована необ`єктивністю і необґрунтованістю підходів судів попередніх інстанцій до вирішення справи, оскільки не було враховано доводів відповідача по суті заявлених вимог. Зокрема, суди не врахували відсутність належних умов зберігання матеріальних цінностей, переданих відповідачу, неналежну організацію умов праці на підприємстві, а також те, що позивач згідно з власними наказами за період з січня по листопад 2016 року стягнув з відповідача 2 880 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої підприємству.
При цьому залишено без уваги, що обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина працівника. Під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій не обґрунтували належним чином мотиви наявності вини в діях відповідача, що спричинило завдання шкоди підприємству.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2017 року, ТОВ «Комплекс Агромарс» заперечувало проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи їх необґрунтованими та такими, що висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року, витребувано із Чернівецького районного суду Вінницької області цивільну справу № 150/88/17 і зупинено виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 150/88/17 передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  05  червня 2019 року справу № 150/88/17 призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу за позовом ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної підприємству працівником, призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» від 18 лютого 2013 року № 189 КА/к-п ОСОБА_1 прийнятий на роботу водієм автофургона «ISUZU NQR 71P» автоколони № 3 транспортного департаменту. Цим наказом водію автофургона ОСОБА_1 доручено з 19  лютого 2013 року, за його згодою, виконувати додаткові обов`язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а. с. 16, т. 1).
 
19 лютого 2013 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 як водієм укладений договір № 399-В про повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля (а. с. 17, т. 1).
 
19 лютого 2013 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 як експедитором укладений договір № 399-Е про повну матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності (а. с. 18, т.1).
 
Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» від 10 листопада 2016 року № 1050 КА/к-з ОСОБА_1 звільнено з посади водія автофургона «ISUZU NQR 71P» автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку за власним бажанням та скасовано суміщення посади експедитора (а. с. 19, т. 1).
 
За період роботи, а саме з 25 січня по 29 березня 2016 року, ОСОБА_1 як експедитор допустив нестачу ввіреної йому для перевезення продукції, що відповідно до розрахунків позивача про завдання збитків ТОВ «Комплекс Агромарс» становить 29 448,80 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Відповідно до статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).
 
Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
 
Відповідно до статті 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
 
Пунктом першим статті 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. 
 
Відповідно до частини першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
 
Згідно з частиною першою статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.
 
Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов у повному обсязі, суд апеляційної інстанції вважав наявними передумови для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за шкоду, завдану підприємству, оскільки вважав встановленим факт нестачі ввіреної йому продукції, що підтверджується товарно-транспортними накладними як первинними бухгалтерськими документами, а також доведеним факт неповернення м`ясної продукції вагою 58,74 кг на склад позивача, оскільки на акті прийому-передачі № КА-00009689/А відсутня відмітка складу ТОВ «Комплекс Агромарс» про прийняття цієї продукції від ОСОБА_1 .
 
Водночас колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду помилковими, оскільки за наслідками розгляду справи невирішеним залишилось питання щодо доведення позивачем розміру нестачі та винних протиправних дії відповідача, що мали до цього призвести, як обов`язкових умов покладання на працівника матеріальної відповідальності.
 
Відповідальність за заподіяння матеріальної шкоди у трудовому праві має істотну кваліфікуючу ознаку - заподіяння працівником шкоди підприємству внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків (частина перша статті 130 КЗпП України). 
 
Відповідно до статті 140 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. 
Позивачем не доведено факту виявлення ним порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків. Розслідування обставин недостачі за участю відповідача не проводилось, письмові пояснення від нього щодо фактів недостачі та складені акти щодо вказаних фактів нестачі продукції не вимагались, контрольна повірка вагів не проводилася, причини, з яких сталася нестача, не встановлювалися. 
 
Позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність.
 
Відомості, підтверджені видатковими (товарно-транспортними) накладними на переміщення товару за період з 25 січня по 29 березня 2016 року, за якими відповідач приймав товар для перевезення, та акти прийому-передачі із зазначенням фактів нестачі товару під час його прийняття отримувачем, які підписані ОСОБА_1 , самі по собі не вказують на заподіяння працівником шкоди підприємству внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків.
 
Колегія суддів враховує доводи ТОВ «Комплекс Агромарс», викладені у відзиві на касаційну скаргу, про те, що відповідач не оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, однак вважає, що матеріально-правові вимоги, яким апеляційний суд надав оцінку у своєму рішенні, а також ті, що не були предметом апеляційного розгляду, за своїм змістом є аналогічними та взаємопов`язаними, а тому вирішення питання щодо обґрунтованості позовних вимог в цьому випадку має стосуватись усіх вимог ТОВ «Комплекс Агромарс».
 
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміні рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Вирішуючи спір, суди неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносин, а тому, враховуючи вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України 2004 року, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, в силу статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником підприємству, відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк