Постанова                                                 
Іменем України                                   
08 листопада 2019 року 
 
м. Київ
справа № 646/5735/14-ц
провадження № 61-27758св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форвард»,
 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року у складі судді Грузман Т. В. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Абрамова П. С., Гальонкіна С. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форвард» (далі - ПАТ «Банк Форвард») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання та використання платіжної картки                № НОМЕР_1 у розмірі 27 958,04 грн, що складається із заборгованості за договором в сумі 27 868,96 грн, трьох процентів річних у сумі 89,08 грн. 
Позов обґрунтовано тим, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Русский Стандарт» (далі - ПАТ «Банк Русский Стандарт»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», та ОСОБА_1 укладено договір про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_1 відповідно до заяви № 94262042 від 26 грудня 2011 року, за змістом пункту 3 якої запропоновано укласти такий договір, акцептований банком 09 квітня 2012 року. Договір про картку укладено на умовах, викладених у вказаній заяві, тарифах за картками та умовах надання та обслуговування платіжних карток, які є складовою та невід`ємною частиною договору про картку. Згідно з пунктом 6 заяви відповідач зобов`язалася повернути отриманий кредит відповідно до Умов за картками, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до діючих тарифів. Згідно з пунктом 8.9 Умов за картками, банк має право стягувати з клієнта проценти за користування кредитом, плати, комісійні винагороди, а також інші платежі (штрафи/пені), передбачені договором про картку (у тому числі Умовами за картками та/або Тарифами).
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання станом на 04 жовтня 2016 року кредитна заборгованість відповідача становить                                        27 958, 04 грн, в тому числі заборгованість за договором 27 868, 96 грн, три проценти річних 89,08 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня                  2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форвард» заборгованість за договором використання платіжної картки № НОМЕР_1 у розмірі 23 902,20 грн, з яких - 22 831,58 грн сума непогашеного кредиту, 994,46 грн - відсотки за користування кредитом та                      76,16 грн - три проценти річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року усунуто описку в мотивувальній частині рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року. Абзац 2 стор. 5 мотивувальної частини рішення від 31 березня 2017 року викладено у наступній редакції: «Суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь ПАТ «Банк Форвард» заборгованість за договором використання платіжної картки № НОМЕР_1 у розмірі 23 902,20 грн, з яких 22 831,58 грн - сума непогашеного кредиту,                   994,46 грн - відсотки за користування кредитом та 76,16 грн - три проценти річних».
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав умов договору та у добровільному порядку не сплачує суму заборгованості за кредитом, тому є підстави для стягнення боргу з боржника. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд, тому позовна давності за договором про картку не можуть обраховуватись із дати укладення договору. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2017 року рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форвард» заборгованість за договором про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_1 в сумі 27 958,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що прострочена непогашена сума боргу, яку суд першої інстанції визначив як власну назву виду платежу позичальника за кредитним зобов`язанням, є загальною назвою події порушення ОСОБА_1 строків оплати боргу, що вбачається з наданих суду доказів, долучених банком до матеріалів справи. В реєстрі операцій, роздруківка якого долучена до матеріалів справи, прострочена непогашена частина боргу зазначена не як окрема плата за договором № 96438654, а як складова частина основного боргу, строк для сплати якого вже пройшов, тому без зазначення того, сплата якої саме частина основного боргу порушена, неможливо обчислити три проценти річних, що підлягають сплаті боржником в порядку статті 625 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Банк Форвард» на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня                 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали обґрунтовану оцінку доказам, поданим відповідачем, на спростування розміру заборгованості, наданої банком до суду. 
Банк, як позивач у справі, повинен був довести належними і допустимими доказами наявність заборгованості після сплати відповідачем платежів на погашення кредитної заборгованості. 
Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення щодо позовної давності, зокрема дійшов необґрунтованого висновку про необчислення позовної давності з 09 квітня               2012 року, коли відповідачем вчинено порушення виконання умов кредитного договору, з урахуванням того, що позов подано 06 жовтня 2016 року. 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що у рішенні суду апеляційної інстанції надано оцінку квитанціям, поданим відповідачем на спростування розміру заборгованості, та встановлено, що вони відображені у наданому банком розрахунку.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про незастосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, а останній платіж здійснено відповідачем 09 липня 2017 року. 
09 липня 2015 року, а також 27 липня 2016 року, банк направив відповідачу заключний розрахунок заборгованості із вимогою погашення заборгованість. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», із заявою № 94262042, яка містила пропозицію (оферту) на умовах, викладених у цій заяві та Умовах надання та обслуговування кредитів, укласти з нею кредитний договір, в рамках якого відкрити банківський рахунок (валюта рахунку - гривня), що буде використовуватися виключно в рамках Кредитного договору, та надати кредит в сумі, зазначеній в графі «Сума кредиту», шляхом зарахування суми кредиту на рахунок клієнта (пункт 1 Заяви). Згідно з пунктом 3 Заяви (оферти) ОСОБА_1 на умовах, викладених у цій Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку (Умови по карткам) та Тарифах за картками просила укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого випустити на її ім`я платіжну картку, найменування якої вказане в графі «Тип картки» розділу 6 «Інформація про картку»; відкрити їй поточний рахунок (у гривні), що буде використовуватись в рамках договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки; для здійснення операцій за рахунком картки клієнта, сума яких перевищує залишок коштів на рахунку картки клієнта, встановити ліміт кредитної лінії під операції з карткою в межах десяти тисяч гривень та здійснювати відповідно до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку картки.
На підставі зазначеної заяви (оферти), в межах строку для відповіді, встановленого пунктом 6.2 Заяви, ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», 09 квітня 2012 року прийняв (акцептував) пропозицію і уклав з ОСОБА_1 договір про надання та обслуговування платіжної картки № НОМЕР_1 , відкрив рахунок                                                   № НОМЕР_2 і надав у користування платіжну картку, тобто вчинив дії, які відповідно до пункту 4.2 заяви вважаються акцептом оферти відповідача.
Діючі тарифи за картками відповідач отримала у день отримання картки, а відповідач погодилася, що ліміт встановлюється за рішенням банку (пункт 6.2 заяви).
26 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_1 ознайомлена з текстом заяви                 № 94262042 та графіком платежів, який містить інформацію про необхідність забезпечення коштів на рахунку в дати і в розмірах, вказаних у ньому. Щомісячний платіж складає 700,00 грн, останній платіж 692,88 грн.
Відповідно до листів від 09 липня 2015 року та від 27 липня 2016 року банк направив відповідачу заключний рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за договором про картку в сумі 27 868,96 грн.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено отримання відповідачем кредитних коштів, наявність заборгованості, часткове повернення кредиту, сплата відсотків ОСОБА_1 , зокрема з використанням отриманої від банку згідно з укладеним кредитним договором платіжної картки, що підтверджено виписками за особовим рахунком ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 19-63), розрахунком заборгованості (т. 1, а. с. 66-70, 202-221), реєстром вхідних та вихідних операцій за рахунком № НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 187-201).
Судом апеляційної інстанції не встановлено іншого розрахунку заборгованості відповідача перед банком, а надані останньою квитанції на підтвердження сплати боргу ОСОБА_2 його не спростовують. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із встановлених у справі фактичних обставин, зокрема з розрахунку, який є у матеріалах справи (т. 1, а. с. 147-152), згідно з яким вбачається заявлена банком сума основної заборгованості позичальника, що спростовує доводи касаційної скарги про неналежність заявленого розміру заборгованості відповідача. 
Верховний Суд бере до уваги, що підписана ОСОБА_1 заява містить інформацію про розмір відсотків за кредитом, щомісячний платіж, дату платежу, розмір платежів за надані інші послуги в межах вказаного договору чи за порушення виконання умов договору. Діючі тарифи за картками відповідач отримала у день отримання картки, а відповідач погодилася, що ліміт встановлюється за рішенням банку (пункт 6.2 заяви).
Обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про незастосування до спірних правовідносин позовної давності саме з 09 квітня              2012 року та незастосування наслідків його спливу у вказаній справі, оскільки ОСОБА_1 здійснювала сплату грошових коштів, що також відображено в розрахунку заборгованості за договором № 96438654 після вказаної у заяві дати 09 квітня 2012 року, а останній платіж датовано 09 липня 2015 року, що підтверджено реєстром вхідних та вихідних операцій за рахунком НОМЕР_2 , відкритим згідно з договором № 96438654 від 09 квітня                     2012 року (т. 2, а. с. 187-201).
Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено звернення банку до відповідача з листами від 09 липня 2015 року та від 27 липня 2016 року із заключним рахунком-випискою із вимогою погашення заборгованості за договором про картку в сумі 27 868,96 грн.
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 Є. В. Петров
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
                                                                                                            В. М. Сімоненко