Постанова                                          
Іменем України
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 200/19818/14-ц
провадження № 61-23862св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - виконавчий комітет Дніпровської міської ради,
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року у складі судді Шевцової Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Красвітної Т. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2014 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держземагентства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення та державного акта.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 02 березня 1991 року вона перебула у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 
2008 року, яке набрало законної сили 27 жовтня 2008 року.
 
27 червня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці розміром 532 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . На момент укладення зазначеного договору земельна ділянка, на якій розташовувався житловий будинок, перебувала у власності територіальної громади міста Дніпра, та була надана продавцю у користування.
 
Після завершення будівництва нового житлового будинку «А-1», житловою площею 107,2 кв. м, загальною площею 267,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 
від 18 червня 1998 року № 1159, одержав у власність земельну ділянку площею 0,0527 га, розташовану по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2011 року, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Дніпропетровська 
від 10 травня 2012 року у частині здійснення переобладнань у житловому будинку, у порядку поділу спільного майна подружжя за нею визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , та виділено їй у натурі частину зазначеного житлового будинку, згідно першого варіанту розподілу житлового будинку, запропонованого висновком судової будівельно-технічної експертизи 
№ 702/703/704-11. У здійсненні поділу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, суди відмовили з посиланням та те, що її передано у власність ОСОБА_2 у порядку приватизації до внесення доповнень до статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 
Посилаючись на те, що спірну земельну ділянку належало передати у власність всіх членів сім`ї власника житлового будинку, тоді як з державного акту на право приватної власності на землю не вбачається, що спірна земельна ділянка була передана у спільну власність подружжя, просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 червня 1998 року 
№ 1159 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0527 га на АДРЕСА_1 , та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД № 015250, виданий ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач обрала неправильний спосіб захисту, оскільки спір між сторонами виник у зв`язку з реалізацією ОСОБА_2 права на отримання земельної ділянки у власність. ОСОБА_1 не довела порушення відповідачем процедури передачі йому у власність земельної ділянки. Вирішення питання про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт, а тому відсутні підстави для задоволення вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
 
Крім того, апеляційний суд зауважив, що в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо у подружжя виникла спільна сумісна власність на житловий будинок, для обслуговування якого виділено у власність земельну ділянку, то в того з подружжя, за яким визнається право власності на частину житлового будинку, у тій самій частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з висновками, викладеними у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 
2011 року та рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2012 року у частині вирішення питання щодо поділу земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , які позивач у касаційному порядку не оскаржувала. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів іншихучасників справи
 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року, ухвалити у справі нове судове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що на дату реалізації ОСОБА_2 права на приватизацію земельної ділянки, позивач не відмовлялася від права користування спірною земельною ділянкою, а тому відповідач не мав правових підстав передавати спірну земельну ділянку в одноособову власність 
ОСОБА_2 . Позивач, як член сім`ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 , на рівні з ОСОБА_2 мала переважне право на отримання у власність земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Оспорюваним рішенням про приватизацію та державним актом на право приватної власності на землю, фактично припинено її суб`єктивне право користування землею про, що їй стало відомо за наслідками ухвалення судових рішень у справі про поділ майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, незважаючи на те, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. У разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку також виникає і в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди, таке ж право в учасників спільної власності на будівлі та споруди виникає і при приватизації земельних ділянок, на яких вони знаходяться. 
 
Апеляційний суд не звернув увагу на допущені судом першої інстанції порушення у застосуванні норм матеріального права, не постановив окремої ухвали щодо порушень прав позивача на отримання копії рішення суду відповідно до вимог частини третьої статті 222 ЦПК України 2004 року та заінтересованості суду у розгляді справи на користь ОСОБА_2 , а також не забезпечив внесення судового рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень. 
 
У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, 
ОСОБА_2 вказував на відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , оскільки він, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет від 26 грудня 1992 року № 15-92) набув право власності на спірну земель за результатом розгляду, поданої ним заяви про передачу у власність земельної ділянки. На відміну від нього, ОСОБА_1 не зверталася до Ради народних депутатів із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, розташованої на  АДРЕСА_1 , а тому у виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради були відсутні правові підстави для передачі у власність ОСОБА_1 частини цієї земельної ділянки. 
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 02 березня 1991 року по 
27 жовтня 2008 року. 
 
У період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 1996 року подружжя набуло у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 532 кв. м, що належала територіальній громаді міста Дніпра, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 червня 1998 року № 1159 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі міста Дніпропетровська», ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,05267 для особистого підсобного господарства. 
 
На підставі зазначеного рішення, 23 липня 1998 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД № 015250, на земельну ділянку площею 0,0527 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
 
На вказаній земельній ділянці подружжя побудувало житловий будинок «А-1», житловою площею 107,2 кв. м, загальною площею 267,3 кв. м, введений в експлуатацію рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 червня 2004 року № 373 «Про введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 ».
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2011 року, додатковим рішенням Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 13 січня 2012 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2012 року у справі № 2-104/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнано за кожним із подружжя по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 та виділено частки співвласників у натурі. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки судами відмовлено з посиланням на те, що земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 в порядку приватизації, до внесення доповнень до статті 61 СК України, а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшоввисновку, щокасаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
На момент прийняттярішення виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 18 червня 1998 року № 1159 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі міста Дніпропетровська» діяв Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України 1990 року), а тому до спірних правовідносинпідлягають застосовуванню йогонорми.
 
За змістом частини першої статті 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
 
Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України 1990 року).
 
Відповідно до частини другої - п`ятої статті 17 ЗК України 1990 року громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).
 
Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. 
 
За приписами статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. 
 
Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свогоцивільного права у разі йогопорушення, невизнання абооспорювання.
 
Під способами захистусуб`єктивних цивільних прав розуміютьзакріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
 
Як правило, власникпорушеного права можескористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, у редакції, на дату звернення позивача за захистом порушеного права землекористування, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.  
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 
від 18 червня 1998 року № 1159 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі міста Дніпропетровська» в частині передачі земельної ділянки площею 0,0527 га у приватну власність ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з недоведеності вимог 
ОСОБА_1 про те, що оскаржуване нею рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням вимог законодавства. 
 
Посилання заявника на те, що суди не звернули увагу, що органом місцевого самоврядування при передачі земельної ділянки ОСОБА_2 не ураховано її право на отримання у власність спірної земельної ділянки спільно з 
ОСОБА_2 є неспроможними, за відсутності доказів на підтвердження її звернення у 1998 році до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй спільно з ОСОБА_2 безоплатно у власність зазначеної земельної ділянки, оскільки за відсутності такої заяви орган місцевого самоврядування не мав приймати рішення про передачу їй земельної ділянки. 
 
Ураховуючи, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, за відсутності підстав визнання такого рішення незаконним суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Помилкове посилання суду першої інстанції на неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.  
 
Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. 
 
З аналізу зазначеної норми слідує, що вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Судом касаційної інстанції не встановлено порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у справі.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                    І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко