Постанова 
Іменем України
 
07 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 381/4095/15-ц
провадження № 61-28543св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., 
Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року в складі судді Чернишової Є. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року в складі колегії суддів:Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, усунення від права на спадкування, зміну черговості одержання права на спадкування, стягнення витрат, понесених на поховання спадкодавця.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік тітки - ОСОБА_5 , який за життя залишив заповіт на ім`я покійної дружини. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на 3/4 частини житлового будинку та присадибної земельної ділянки площею 0,24 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, оскільки не надано доказів родинних стосунків між нею та спадкодавцем.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_5 , встановити факт того, що вона є племінницею ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування майна спадкодавця, визнавши за нею право на спадкування першої черги, та відшкодувати їй витрати, понесені на поховання спадкодавця, у сумі 593,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що будь-яких доказів на підтвердження факту родинних відносин позивача з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 матеріали справи не містять, інші позовні вимогипозивачем також не доведені.
Аргументи учасників справи
У серпні 2017 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не проживала постійно разом зі спадкодавцем 
ОСОБА_5 у належній йому частині житлового будинку та вела з ним спільне господарство; не взяли до уваги довідки Виконавчого комітету Кожанської сільської ради Фастівського району Київської області про її власні витрати на поховання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 
Відзив іншими учасниками справи на касаційну скаргу не подано.
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
Згідно підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , 
а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок 
від 06 лютого 1978 року, ОСОБА_5 належить 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 13 травня 2014 року їй відмовлено у оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не надано документів для встановлення доказу родинних відносин між заявником та ОСОБА_5 
До нотаріуса з відповідною заявою також звернувся син ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , якому відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину 
у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин 
і вимог, дійшли правильного висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог.
На підтвердження вимог про встановлення факту родинних відносин між нею та померлим подружжям ОСОБА_7 позивач суду пояснила, що ОСОБА_6 була її «названою» тіткою, кровного споріднення між ними немає, з ОСОБА_5 кровне споріднення також відсутнє.
Щодо вимог про усунення відповідача від права на спадкування позивач послалась на частину п`яту статті 1224 ЦК України, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині ОСОБА_1 зазначала те, що 
у зв`язку із станом здоров`я та похилим віком спадкодавець ОСОБА_2 потребував стороннього догляду, оскільки перебував у безпорадному стані, 
а його дружина ОСОБА_6 за життя хворіла, тому також потребувала стороннього догляду, однак відповідач свідомо ухилився від своїх обов`язків щодо догляду за батьками.
Суд першої інстанції вказав, що в судовому засіданні не доведений факт знаходження спадкодавця у безпорадному стані, потреби у допомозі саме відповідача, можливості останнім її надавати, умисних дії чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу батькові, у зв?язку з чим суд дійшов висновку про відмову в позові і в цій частині.
Згідно з наданою на запит суду копією спадкової справи № 299/2013, ОСОБА_2 звернувся до Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області з наміром подати заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , на що державний нотаріус 04 квітня 
2015 року повідомив ОСОБА_2 про пропущення ним шестимісячного строку для прийняття спадщини. Відомості про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини матеріали спадкової справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Суди дійшли правильного висновку, що за встановлення на момент розгляду справи, що відповідач після смерті батьків спадщину не прийняв, на нього не може бути покладений обов`язок з відшкодування витрати на поховання спадкодавця згідно положення частини першої статті 1232 ЦК України.
Крім того, відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
У справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем 
у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови 
у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Проте відповідачем у цій справі позивач визначила лише ОСОБА_2 , який спадщину не прийняв, вимог до відповідного органу місцевого самоврядування не пред`явила, клопотань про його залучення до участі у справі як співвідповідача не заявила. 
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку 
з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судові рішення ? без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
В. І. Крат