Постанова
Іменем України        
                    
09 жовтня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
 
справа № 456/2798/15
провадження № 61-26430св18
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_9
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Відкрите акціонерне товариство «Львівводбуд»
відповідачі за зустрічним позовом:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
треті особи: ОСОБА_7 , Угерська сільська рада Стрийського району, Служба у справах дітей Стрийської районної держадміністрації

розглянув у попередньому судовому засіданні  в порядку письмового провадження справу за позовом   ОСОБА_9 до Відкритого акціонерного товариства «Львівводбуд», третя особа: ОСОБА_7 про визнання права на проживання в квартирі та встановлення безкоштовного сервітуту на право користування квартирою та за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Львівводбуд» до  ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Угерська сільська рада Стрийського району, Служба у справах дітей Стрийської районної держадміністрації про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення із незаконно займаного приміщення за касаційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Львівводбуд» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                           від 18 квітня 2016 року у складі судді Бораковського В. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Приколоти Т. І., Шандри М. М.
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року позивач за первісним позовом ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом,  посилаючись на те, що у 1985 році він почав працювати водієм Сколівської ПМК-190 треста «Західводбуд». У 1989 році у результаті переводу він почав працювати водієм Стрийської ПМК-184, сучасна назва якої Стрийське дочірнє підприємство ПМК-184 Відкритого акціонерного товариства «Львівводбуд». У грудні 1989 р. підприємство надало йому разом з сім`єю квартиру. Квартира забезпечена опаленням та електрикою, під`єднано газогін. Водопостачання здійснюється через приєднання до централізованого водогону. Є каналізація та всі вигоди для проживання. 
02 березня 2011 року ПМК-184 ліквідовано. Згідно наказу органу Фонду державного майна № 404 від 16 червня 1994 року квартира, у якій він проживає, передана у власність ВАТ «Львіводбуд». Керівником ВАТ «Львіводбуд» є ОСОБА_11 . 
Згідно рішення виконкому Угерської сільради № 23 від 06 листопада 1995 року «Про видачу ордерів на квартири для працівників ПМК-184», адміністрація та профком ПМК-184 подала список осіб, яким потрібно було видати ордери на вселення. Список осіб, затверджений профкомом та адміністрацією ПМК-184, у якому зазначено його разом з сім`єю, відображено у рішенні виконкому Угерської сільради від 02 листопада 1995 року «Про надання квартир обмінного жилого фонду Стрийського дочірнього підприємства - 184 ВАТ «Львівводбуд» с. Угерсько». Отже ще у 1995 році сільрада повинна була видати йому ордер на вселення. Датою державної реєстрації ВАТ «Львіводбуд» є 26 липня 1994 року. Відповідно до положень законодавства ВАТ «Львіводбуд» у процесі зміни форми власності повинно було передати квартиру, у якій він проживає, Угерській сільській раді. Проте, хоч квартира ним не приватизована, він та члени його сім`ї зберігають за собою право на користування цим житлом. Неодноразові усні та письмові прохання про передачу квартири на баланс сільради до керівника ВАТ «Львівводбуд» Столярчука Л. А. були безрезультатними, тому просив позов про визнання права на проживання в квартирі та встановлення безкоштовного сервітуту на право користування квартирою задовольнити.
У листопаді 2015 року позивач за зустрічним позовом ВАТ «Львівводбуд» звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що ВАТ «Львівводбуд» є власником адмінбудинку (контори), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі «Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно» за № 8637157 від 14 жовтня 2005 року. Даний адмінбудинок (контора) був включений до «Переліку нерухомого майна, яке передане у власність відкритому акціонерному товариству «Львівводбуд», згідно наказу регіонального відділення ФДМУ № 404 про створення ВАТ «Львівводбуд» від 16 червня 1994 року ОСОБА_9 та члени його сім`ї, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 самовільно зайняли частину приміщення адмінбудинку ВАТ «Львівводбуд» для тимчасового проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідачів немає жодних документів, які б надавали їм законне право на зайняття чи проживання у вказаному приміщенні адмінбудинку. На вимоги адміністрації ВАТ «Львівводбуд» про звільнення відповідачами незаконно займаних приміщень в адмінбудинку ВАТ «Львівводбуд» відповідачі не реагують. Адмінбудинок (контора) не відноситься до житлового фонду та не відповідає вимогам ст.ст. 379, 380 ЦК України, встановленим для житлових приміщень. А відтак постійне проживання у ньому суперечить нормам законодавства, тому просив позов про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення із незаконно займаного приміщення задовольнити.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року  позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_9 право на проживання у житловому приміщенні квартири  АДРЕСА_1 . В позовних вимогах ОСОБА_9 про встановлення безоплатного сервітуту без визначення строку на право користування квартирою відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ВАТ «Львівводбуд» відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ВАТ «Львівводбуд» звернулося з апеляційною скаргою на нього, вважало рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити  нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовити, а зустрічний позов ВАТ «Львівводбуд» задовольнити. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу  ВАТ «Львівводбуд» залишено без задоволення, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, оскільки позивачу                 ОСОБА_9 та членам його сім`ї надано таке приміщення саме для проживання, вони тривалий час (з 1989 року), відкрито та доступно проживають у цьому приміщенні, таке приміщення спеціально обладнане для проживання, має усі комунальні вигоди і є придатним для постійного проживання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2017 року ВАТ «Львіводбуд» подало касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року  та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити  нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовити, а зустрічний позов ВАТ «Львівводбуд» задовольнити. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої ти апеляційної інстанції не було надано належної правової оцінки наданим доказам ти залишено поза увагою, що жодної квартири в адміністративному будинку ПМК-184 ніколи не було. Факт заселення не підтверджується жодними письмовими доказами у справі, а суди приходять до такого висновку беручи до уваги тільки твердження позивача (за первісним позовом) про те, що в адмінбудинок він заселився з дозволу начальника ПМК-184   ОСОБА_13 у 1989 році, проте таке твердження позивача не відповідає дійсності. Дозволу на вселення позивача разом із сім`єю у адмінбудинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не давав і не міг дати. У ОСОБА_9 була відсутня правова підстава на вселення у нежитлове приміщення, адже у 1989 році, не було ні ордеру, ні договору найму спірного приміщення, а адміністративний будинок, що перебуває у власності ВАТ «Львівводбуд» і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ніколи не відносився до об`єктів житлового фонду, не був поділений на квартири і не використовувався як тимчасове чи постійне місце проживання працівників ПМК-184 та ВАТ «Львівводбуд». Даний адмінбудинок (контора) був включений до «Переліку нерухомого майна, яке передане у власність відкритому акціонерному товариству «Львівводбуд», згідно наказу регіонального відділення ФДМУ №404 про створення ВАТ «Львівводбуд» від 16червня 1994 року.Даний факт визнається позивачем і в свою чергу свідчить про те, що адмінбудинок (контора), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відносився до державного житлового фонду, який підлягав передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад з метою подальшої приватизації, як це було передбачено ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказує, що судамипорушеноправо власності ВАТ «Львівводбуд» на адмінбудинок, що належить товариству на підставі правовстановлюючих документів.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
16 травня 2018 року справу № 456/2798/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_9 з 1985 року був працівником Стрийського дочірнього підприємства - ПМК-184 ВАТ «Львіводбуд» та 1989 року був заселений в квартиру що знаходилась в адмінбудинку, який належав ПМК-184. 
Згідно з довідки Виконавчого комітету Угерської сільської ради Стрийського району від 16 травня 1995 року № 546, рішенням Виконавчого комітету Угерської сільської ради Стрийського району від 02 листопада 1995 року, вирішено службову квартиру виділити сім`ї ОСОБА_9 , сім`я якого складається з п`яти чоловік та рішенням від 06 листопада 1995 року № 23, вирішено видати ордери на квартири згідно поданих списків, затверджених профспілковим комітетом та адміністрацією МК-184.
Із записів в будинковій книзі вбачається, що по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
З сертифікату № 0795, виданого 15 травня 1996 року, та інформаційної довідки від 15 квітня 2016 року №04/15-1, вбачається, що ОСОБА_9 належать 37 акцій номінальною вартістю 105000 крб. ВАТ «Львівводбуд», що складає 0,0495% від статутного фонду товариства.
Як вбачається з схеми назв вулиць, нумерації будинків в с. Угерсько 1997 року, виготовленої Стрийським МБТІ, під номером «6» зазначено територія ПМК № 184 , під номером «12» зазначено контора ПМК № 184.
Відповідно до довідки Стрийської ПМК-184 від 10 липня 1999 року, ОСОБА_9 дійсно працює в ПМК-184 шофером з квітня 1985 року.
Відповідно до Наказу № 404 від 16 червня 1994 року, Державне підприємство «Львівводбуд» перетворено в процесі приватизації у ВАТ «Львівводбуд».
З витягу з переліку нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «Львівводбуд» (по структурному підрозділу ПМК-184) вбачається, у власність ВАТ «Львівводбуд» передано будівлю Адмінбудинку (контори) в с. Угерсько.
З відомостей про державне майно, що не увійшло до статутного фонду господарської організації в процесі приватизації за станом на 31 грудня 2009 року, вбачається, що до статуного фонду ВАТ «Львівводбуд» не увійшов 2 поверховий 4 квартирний житловий будинок по  АДРЕСА_1 .
З довідки Виконавчого комітету Угерської сільської ради Стрийського району від 31 березня 2015 року № 187, склад сім`ї ОСОБА_9 , який проживає в  АДРЕСА_1 : дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_3 , внучка ОСОБА_4 , внук ОСОБА_5 .
Як вбачається з витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 15 січня                    2007 року будівлі та споруди за адресою АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності ВАТ «Львівводбуд».
Рішенням Виконавчого комітету Угерської сільської ради Стрийського району                   від 10 березня 2015 року № 11, вирішено змінити поштову адресу будинку АДРЕСА_1 шляхом присвоєння розташованій у ньому ізольованій квартирі окремого номеру «1» та видати ордер на житлову площу квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_9, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
З ордеру № 1 від 13 березня 2015 року вбачається, що такий виданий ОСОБА_9 з сім`єю з 4-х чоловік на право зайняття жилого приміщення жилою площею 64 кв.м., яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 від 22 січня 2016 року, дана квартира знаходиться на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з двох коридорів, двох житлових кімнат, кухні, коридору ванної кімнати та кладової.
З довідки УЕГГ ПАТ по постачанню та газифікації «Львівгаз» від 15 лютого 2001 року № 419 вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , зареєстрований на абонемента ОСОБА_9 з 1997 року за спожитий газ абонемент проводить оплату вчасно, заборгованості немає.
Актом обстеження умов проживання від 18 березня 2016 року встановлено, що житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору, кладової. Умови проживання в квартирі задовільні. Квартира електрифікована, газифікована, є холодна та гаряча вода.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.
Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії», «МакКенн проти Сполученого Королівства», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Львівводбуд» залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня                             2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Судді: | І. В. Литвиненко
| В. С. Висоцька
| І. М. Фаловська