Постанова                                                          
Іменем України 
 
04 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 180/1231/17
провадження № 61-3179св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Марганецької міської ради Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Марганецької міської ради Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини. 
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3 
 
15 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. 
 
Сім`я проживала у будинку матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на   АДРЕСА_1 . 
 
На вимогу відповідача вона змушена була працювати. Догляд за малолітньою ОСОБА_3 здійснювала мати відповідача. 
 
16 травня 2017 року відповідач привіз усі її особисті речі на роботу та повідомив, що має намір розірвати з нею шлюб, доньку вона більше не побачить, оскільки дитина залишається проживати з ним. 
 
На підставі викладеного та з урахуванням доповнення до позовної заяви (а. с. 152) просила суд визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй дитину та після ухвалення рішення у справі встановити перехідний період проживання дитини: перший тиждень після ухвалення рішення у справі дитина проживає по парним числам з матір`ю, а по непарним - з батьком. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. У своєму рішенні «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указує на те, що при розгляді таких категорій справ національні суди повинні досліджувати та враховувати всі обставини, що мають значення у справі та можуть впливати на нормальний розвиток дитини. Одного лише посилання на те, що дитина повинна проживати з матір`ю, - не достатньо для прийняття вмотивованого та обґрунтованого рішення. Суд першої інстанції виходив із того, що що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , оскільки зазначені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не враховують інтереси дитини.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю та розлучення дитини із матір`ю. ОСОБА_1 працює без оформлення в цеху переробки курячого м`яса Нікопольського м`ясокомбінату, вона має позитивні характеристики з місця проживання, на обліку у лікаря-нарколога та у психіатра не перебуває. Житлово-побутові умови проживання дитини за адресою матері є задовільними. А тому висновки суду про доцільність проживання дитини з батьком є безпідставними. Крім того, посилання суду першої інстанції на лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини, яким було роз`яснено, що при прийнятті рішень в таких категоріях справ потрібно враховувати практику ЄСПЛ, а також не забувати про те, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Цей інформаційний лист пов`язаний з прийняттям рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України». У своєму рішенні ЄСПЛ вказує на те, що при розгляді даних категорій справ національні суди повинні досліджувати та враховувати всі обставини, що мають значення у справі та можуть впливати на нормальний розвиток дитини. Одного лише посилання на те, що дитина повинна проживати з матір`ю не достатньо для прийняття вмотивованого та обґрунтованого рішення, оскільки Декларацією прав дитини регламентуються виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена з матір`ю. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Проте таких обставин судом першої інстанції не було встановлено. Висновки суду першої інстанції про те, що позивач ставиться байдуже до власної дитини, є необґрунтованими, оскільки ці обставини повідомляє лише відповідач, проте вони нічим не підтверджуються, а отже не можуть бути підставою для розлучення матері із донькою. Враховуючи вік дитини, якій на час розгляду справи в апеляційному суді виповнилось лише повних два роки, та інтереси дитини, колегія суддів задовольнила  позовні вимоги ОСОБА_1 та визначила місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з її матір`ю ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 . Щодо позовних вимог про встановлення перехідного періоду для вирішення питання про передачу дитини від батька до матері, колегія суддів визнала їх необґрунтованими, оскільки ці питання не належать до судового захисту та вирішуються сторонами добровільно на власний розсуд, водночас ці питання належать до порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, але в цій справі такі позовні вимоги не розглядалися, у зв`язку з чим ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята всупереч правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14?327цс18), у якому зазначено, що Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою, вона не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відступила від правової позиції Верховного Суду України про обов`язок суду брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини щодо того, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд апеляційної інстанції не врахував інтересів дитини та ухвалив рішення виключно в інтересах матері дитини. Дитина два роки жила із ним, рідними людьми для неї були баба та батько, мати не брала участі у вихованні та розвитку дитини, не піклувалася про неї.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у квітні 2014 року, ОСОБА_1 просила суд залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Посилалася на те, що відповідач не довів наявність виняткових обставин, за яких дитини може бути розлучена з матір`ю.  
 
Орган опіки та піклування Марганецької міської ради Дніпропетровської області та Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Марганецького міського суду Дніпропетровської області та зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
 
15 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. 
 
ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в будинку АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_3 
 
На вимогу відповідача вона змушена була працювати. Догляд за малолітньою ОСОБА_3 здійснювала мати відповідача. 
 
На час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом шлюб між сторонами не було розірвано, однак вони разом не проживали.
 
Відповідно до довідки голови квартального комітету № 33 м. Нікополя Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрована на  АДРЕСА_3 , однак фактично з 16 травня 2017 року мешкає на АДРЕСА_2 .
 
Позивач ОСОБА_1 працює без оформлення в цеху переробки курячого м`яса Нікопольського м`ясокомбінату.
 
Рішенням Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 (а.с.92-93). Згідно з цим висновком житлово-побутові умови на АДРЕСА_2 , відповідають санітарно-гігієнічним нормам, для дитини з матір`ю виділена окрема кімната з усім необхідним для розвитку та виховання дитини відповідного віку. ОСОБА_1 має позитивні характеристики з місця проживання, на обліку щодо стану здоров`я, який би перешкоджав їй виховувати дитину - не перебуває, до адміністративної та кримінальної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків не притягувалася.
 
Відповідно до побутової характеристики, складеної щодо ОСОБА_1 головою квартального комітету № 33 м. Нікополь, позивач має дочку ОСОБА_5 , 2013 року народження, вони проживають разом з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Дитина ОСОБА_5 є інвалідом дитинства, перенесла дві операції, сім`я дружня, матеріально забезпечена, діти зростають у батьківській турботі та любові. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває. 
 
Відповідач ОСОБА_2 працює в ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». За місцем роботи та місцем проживання він характеризується виключно позитивно.
 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області № 15/20-905 від 31 травня 2017 року про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , комісія з питань захисту прав дитини визначила місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_2 Комісією з`ясовано, що мати і батько дитини працюють. Офіційно працевлаштований тільки батько: він має позитивну характеристику з місця роботи, стабільний дохід, надав довідки від лікарів нарколога та психіатра, про те, що не перебуває у них на обліку; довідку про те, що брав вільні дні для лікування доньки, у зв`язку з тим, що виховує дитину самостійно. Зі слів матері дитини з`ясовано, що вона працює неофіційно та має графік роботи з 07 год 00 хв до 19 год 00 хв щоденно. У батька є більше реальних можливостей займатися дитиною, враховуючи режим його роботи, а мати має менше можливостей виховувати дитину. Також комісією було враховано спокійну поведінку батька, як часто батьки зустрічаються з дитиною, яку надають їй матеріальну допомогу. Умови проживання ОСОБА_3 з батьком по АДРЕСА_1 відповідають всім нормам. Батько приділяє значну увагу вихованню та розвитку доньки, забезпечує всім необхідним для всебічного розвитку, дитина чиста, охайна, нагодована, спокійна, дуже ніжно реагує на голос та руки батька.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосовуваного права
 
Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
 
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12 - 15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). 
 
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. 
 
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 
 
За положеннями частин першої, другої статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з нею (матір`ю), і апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги про визначення місце проживання дитини разом з матір`ю, посилалися на положення статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року і статті 3 Конвенції ООН про права дитини. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона якимось чином переймалася здоров`ям дитини, відвідувала її у лікарнях чи намагалася іншим чином допомогти дитині, також суд врахував, що для малолітньої дитини, якій на час розгляду справи в суді виповнився один рік, буде психологічною травмою втратити знайоме та звичне з народження оточення. Натомість суд апеляційної інстанції вважав такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими, а наявні у справі докази такими, що не вказують на встановлення виняткових обставин у розумінні принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року і статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю та необхідність розлучення дитини з матір`ю. 
 
Судами встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони спору мають однакові матеріальні можливості для виховання дитини, обоє з них позитивно характеризуються за місцем проживання і місцем роботи, не зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами. 
 
У матеріалах справи наявні два Висновки органів опіки і піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 : 1) висновок органу опіки і піклування, затверджений Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року; 2) висновок органу опіки і піклування, затверджений Рішенням Виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року № 15/20-905, з протилежними висновками про те, з ким має проживати малолітня ОСОБА_3 . 
 
Встановлено, що з народження, 11 листопада 2016 року, ОСОБА_3 проживала у будинку   АДРЕСА_1 , разом зі своїми батьками - сторонами у справі. 16 травня 2017 року відповідач привіз на місце роботи позивачки її особисті речі та попередив, що дитину вона більше не побачить. 12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області зі скаргою на дії ОСОБА_2 , а у липні 2017 року  звернулася до суду із вищевказаним позовом. З березня 2019 року, після постановлення Дніпровським апеляційним судом оскаржуваної постанови від 15 січня 2019 року малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 182/3643/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі у вихованні. Вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження відповідно до ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року.
 
Враховуючи положення статей 7, 13 СК України, частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 2006 року, при розгляді цієї категорії справ суди обов'язково застосовують Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), ратифіковану Україною 27 лютого 1991 року, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
 
Щодо Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яку покладено в основу мотивувальної частини рішення апеляційного суду, то вона є актом м'якого права, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності, на що наголошено, зокрема, у постанові Великої Палата Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14?327цс18).
 
ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» вкотре указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 Рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
 
Висновок про те, які обставини підлягають обов`язковому дослідженню та правовій оцінці, має бути зроблено з урахуванням Рішення ЄСПЛ у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13): необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84). 
 
Суд апеляційної інстанції, оцінивши належним чином надані учасниками спору докази, їх аргументи та заперечення, застосував положення норм сімейного законодавства України та міжнародного права, дослідив питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку і лікування, питання стабільності середовища її існування, врахував вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона проживала окремо з кожним із батьків, і таким чином дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року, а необхідності встановлювати додаткові обставини та оцінювати докази у справі немає, то колегія суддів, враховуючи положення статті 400, частини четвертої статті 412 ЦПК України, вважає за можливе змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині мотивів щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме виключити посилання на Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                         І. А. Воробйова 

                                                                                                                     Г. В. Кривцова 

                                                                                                                     Р. А. Лідовець

                                                                                                                     Ю. В. Черняк