ПОСТАНОВА
Іменем України

22 жовтня 2019 року 
Київ
справа №807/744/15
адміністративне провадження №К/9901/33669/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

розглянув у порядку попереднього судового засідання у касаційній інстанції адміністративну справу № 807/744/15

за позовом у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС України про визнання наказів протиправними та поновлення на посаді, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Закарпатської митниці ДФС України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року (головуючий суддя: Шешеня О.М.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 (колегія суддів: головуючий суддя: Рибачук А.І., судді: Багрій В.М., Старунський Д.М.), 
ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Закарпатської митниці ДФС, в якому просив:
1.1.          визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки по догляду за дитиною»;
1.2.           визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
1.3.          поновити його на посаді старшого державного інспектора - кінолога відділу кінологічного забезпечення управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначну вакантну посаду.
2.          В обґрунтування позовних вимог вказував, що його незаконно звільнено з посади державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у зв`язку із закінченням строку трудового договору, оскільки він перебував у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати і на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 184 Кодексу законів про працю України.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3.          Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року позов задоволено. 
3.1.          Визнано протиправними та скасовано наказ відповідача від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки по догляду за дитиною».
3.2.          Визнано протиправними та скасовано наказ відповідача від 10 квітня 2015 року та № 398-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
3.3.          Поновлено позивача на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначній посаді з 15 квітня 2015 року.
3.4.          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до виходу позивача з відпустки для догляду за дитиною у відповідача були відсутні правові підстави для його звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового договору та, відповідно, для припинення його перебування у такій відпустці, оскільки дія строкового трудового договору, відповідно до вимог чинного законодавства, продовжується до закінчення цієї відпустки.
4.          Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та про поновлення ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або рівнозначній їй посаді, та прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову в цій частині.
4.1.          В решті постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року залишено без змін.
4.2.          Суд апеляційної інстанції виходив з помилковості висновків суду першої інстанції в цій частині та того, що невиконання відповідачем обов`язку по працевлаштуванню позивача протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати позивач, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.
ІІІ. Касаційне оскарження
5.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати ці рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
5.1.          обґрунтування касаційної скарги вказує, що в спірних правовідносинах було правомірно припинено трудовий договір з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України та зауважує, що припинення трудових відносин має наслідком припинення взаємних зобов`язань сторін трудового договору в частині надання відпусток.
6.          Позивач подав заперечення, в яких висловив свою незгоду з доводами касаційної скарги відповідача та просив залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
7.          З 13 грудня 2013 року позивач працював на посаді старшого державного інспектора - кінолога відділу кінологічного забезпечення управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Чопської митниці Міндоходів.
8.          27 січня 2015 року позивач подав заяву про призначення його в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 до його фактичного виходу на роботу.
9.          Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 30 січня 2015 року № 142-о «Про особовий склад» позивача в порядку переведення з 01 лютого 2015 року призначено на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 до дня його фактичного виходу з відпустки, та звільнено з посади старшого державного інспектора - кінолога відділу кінологічного забезпечення управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Чопської митниці Міндоходів.
10.          Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 18 лютого 2015 року № 68-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною» позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 лютого 2015 року по 01 березня 2015 року. 
11.          Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 27 лютого 2015 року № 109-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною», у зв`язку з тим, що дитина потребувала домашнього догляду, позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 02 березня 2015 року по 24 лютого 2016 року.
12.          Пунктом 1 наказу начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача, призначеного тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 до дня його фактичного виходу з відпустки, звільнено з14 квітня 2015 року з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у зв`язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
13.          Цим же наказом зобов`язано управління фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку провести з позивачем повний розрахунок, виплатити йому компенсацію за 88 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (підпункти 2.1 та 2.2. пункту 2), зобов`язано позивача здати до відділу персоналу службове посвідчення та нагрудний номерний знак (пункт 3), зобов`язано сектор охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації забезпечити позбавлення позивача доступу до ЄАІС (пункт 4), зобов`язано відділ персоналу видати позивачу трудову книжку (пункт 5).
14.          Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки для догляду за дитиною», у зв`язку із закінченням строку трудового договору, з 14 квітня 2015 року припинено позивачу відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати, надану наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 27 лютого 2015 року № 109-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною».
15.          Позивач, вважаючи вказані накази протиправними, звернувся з цим позовом до суду.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
16.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
18.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
19.          За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
20.          Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
21.          Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
22.          Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
23.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
VI. Позиція Верховного Суду
24.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
25.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом цього спору є правомірність наказів про звільнення позивача та відкликання його з відпустки для догляду за дитиною . 
26.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
27.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
28.          Враховуючи положення пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, за якими підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що  позивача правомірно звільнено з 14 квітня 2015 року з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у зв`язку із виходом на роботу основного працівника ОСОБА_2 
29.          Разом з цим, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин правил статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлені певні гарантії для вагітних жінок і жінок, які мають дітей, зокрема щодо обов`язкового працевлаштування зазначених жінок у випадку їх звільнення після закінчення строкового трудового договору та збереження за ними середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
30.          Відповідно до частин третьої, шостої статті 179 Кодексу законів про працю України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
31.          У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку.
32.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
33.          Відповідно до статті 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
34.          Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом України від 17 липня 1997 року                        № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4 , 7 та 11 До Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
35.          Відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визначеними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
36.          Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своєму рішенні від 22 березня 2012 року у справі № 30078/06 «Константін Маркін проти Російської Федерації» зазначив, що просування гендерної рівності є однією з цілей кожної держави - члена Ради Європи. Тому в основі відмінного ставлення, яке могло б бути виправданим з точки зору Конвенції, повинні бути вагомі причини. Відсилання до традицій, гендерних упереджень чи поширеної серед жителів відповідної країни думки не є достатнім виправданням для відмінного ставлення за ознакою статі. Справді стаття 8 Конвенції не передбачає ні права на отримання відпустки для догляду за дитиною, ні права на отримання відповідної допомоги, однак така відпустка і допомога в принципі охоплюються гарантіями статті 8. Звідси випливає, що стаття 14 Конвенції у взаємозв`язку з статтею 8 Конвенції є такою, що підлягає застосуванню. Відповідно, якщо держава вирішує встановити систему відпусток для догляду за дитиною, вона повинна зробити це у спосіб, сумісний зі статтею 14 Конвенції.
37.          Також Європейський суд з прав людини зазначив, що у питаннях відпустки для догляду за дитиною і відповідних виплат чоловіки знаходяться в аналогічній ситуації по відношенню до жінок. На відміну від відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, яка забезпечує жінці можливість відновлення після пологів та вигодовування своєї дитини, якщо вона цього бажає, відпустка по догляду за дитиною і пов`язані з нею виплати відносяться до наступного періоду, який має за мету забезпечити одному з батьків можливість знаходитись вдома і особистого догляду за дитиною.
38.          Європейський суд з прав людини констатував, що неможливість використання відпустки для догляду за дитиною військовослужбовцями - мужчинами, в той час коли військовослужбовці - жінки мають на це право, не може бути розумно і об`єктивно виправдано, а відповідно відмінність у відношенні, якої зазнав заявник, повинна бути прирівняна до дискримінації за ознакою статі.
39.          Європейський суд з прав людини постановив, що в даному випадку мало місце порушення статті 14 Конвенції у взаємозв`язку з статтею 8 Конвенції.
40.          Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
41.          Відповідно до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
42.          Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
43.          Відтак, на позивача також поширюються гарантії, передбачені частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, а відповідно відповідач зобов`язаний був запропонувати йому іншу роботу, яку він міг виконувати, однак не виконав такого обов`язку.
44.          Разом з цим, невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом обов`язку щодо працевлаштування звільненого працівника протягом трьох місяців не є підставою для поновлення такого працівника на попередній роботі, оскільки в цьому випадку за його заявою може вирішуватись спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.
45.          Оскільки констатовано правомірність звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у зв`язку із виходом на роботу основного працівника, тому Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про помилковість висновку суду першої інстанції про незаконність пункту 1 наказу начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наявність підстав для поновлення позивача на роботі.
46.          Щодо решти заявлених позивачем вимог, то Верховний Суд вважає правильними висновки судів про те, що ці вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач з огляду на наявність у нього обов`язку працевлаштувати позивача не мав законних підстав розривати з ним правовий зв`язок як з працівником шляхом припинення його перебування у відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати та проведення з ним остаточного розрахунку. Окрім цього, суди обґрунтовано зауважили, що можливість відкликання з відпустки для догляду за дитиною чи її припинення з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу взагалі не передбачена чинним законодавством України.
47.          Доводи касаційної скарги не спростовують вказаних висновків, а лише зводяться до суб`єктивної переоцінки позивачем встановлених судами фактичних обставин справи та його власного бачення застосування норм чинного законодавства України. Безпідставність таких доводів встановлена під час касаційного розгляду справи.
48.          За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно надано оцінку всім аргументам учасників справи у тій мірі, в якій це необхідно для правильного розумінням ухваленого судами рішення.
49.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
50.          За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
51.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VIІ. Судові витрати
52.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Закарпатської митниці ДФС України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року залишити без задоволення.
2.          Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. А. Губська
Судді                                                                                               М.В. Білак
                                                                                                        Л.О. Єресько