Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 521/9626/15-ц
провадження № 61-33908св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач – Кредитна спілка «Істок»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2016 року у складі судді Сегеди О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сидоренко І. П., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У червні 2015 року Кредитна спілка «Істок» (далі – КС «Істок», Спілка) звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 липня 2013 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № КДК-4259, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 000 грн під 42 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2015 року. Додатковою угодою                  від 28 квітня 2015 року № 1 до вказаного договору було підвищено процентну ставку до 168 % річних. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 01 квітня 2016 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 69 575,19 грн, з яких: 11 410,84 грн – заборгованість за кредитом, 31 090,80 грн – за процентами, 27 073,55 грн – інфляційні нарахування. Враховуючи викладене, КС «Істок» просила стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. 
 
Представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідачу як військовослужбовцю Збройних Сил України не повинні нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2013 року № КДК-4259 станом на 01 квітня 2016 року в розмірі 69 575,19 грн, з яких: 11 410,84 грн – заборгованість за кредитом, 31 090,80 грн – за процентами, 27 073,55 грн – інфляційні нарахування. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з 1987 року по час розгляду цієї справи ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та обіймає посаду начальника штабу – першого заступника командира військової частини, що підтверджується довідкою від 01 березня 2016 року № 81. Поряд з цим, вказана довідка (за відсутності в матеріалах справи військового квитка або посвідчення учасника бойових дій) не є документом, який дає відповідачу право на пільги, передбачені статтею 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Додатковою угодою від 28 квітня 2015 року № 1 до кредитного договору було підвищено процентну ставку з 42 % до 168 % річних. Факт укладення між сторонами вказаної угоди був підтверджений та визнаний представником відповідача в судовому засіданні. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, позов КС «Істок» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Оскільки за подання позовної заяви КС «Істок» сплатила 1 424,29 грн, а судом, з урахуванням зменшених вимог, задоволено позов на суму 69 575,19 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 695,75 грн. Інша частина судових витрат за заявою Спілки підлягає поверненню на підставі Закону України «Про судовій збір».
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 відхилено. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У січні 2017 року представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року і переглянути рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача про підписання ним 24 липня 2013 року додаткової угоди (без зазначення дати) одночасно з кредитним договором, і що дата укладення цієї угоди (28 квітня 2015 року) є підробленою. Вказану обставину можна було встановити за допомогою судово-технічної експертизи. Таким чином, КС «Істок» підвищила процентну ставку шляхом обману. Крім того, з початку і до закінчення особливого періоду відповідачу як військовослужбовцю Збройних сил України не повинні нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Малиновського районного суду міста Одеси.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
04 червня 2018 року справу № 521/9626/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі – ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.
 
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Судами встановлено, що 24 липня 2013 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КДК-4259, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 18 000 грн під 42 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2015 року. 
 
Пунктом 1.4 вказаного договору передбачено, що позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається із нарахованих процентів та частини кредиту, у дати та у розмірі, що вказані у графіку повернення кредиту та сплати процентів, наведеному в додатку до кредитного договору, який є невід`ємною частиною договору.
 
28 квітня 2015 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 24 липня 2013 року № КДК-4259, за умовами якого у зв`язку із порушенням позичальником графіку повернення кредиту та сплати процентів викладено пункт 1.3 кредитного договору у такій редакції: «процентна ставка за договором становить 168 % річних».
 
В суді першої інстанції представник відповідача підтвердив та визнав факт укладення 28 квітня 2015 року між сторонами вказаного додаткового договору.
 
ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з уточненим розрахунком Спілки станом на 01 квітня 2016 року склала 69 575,19 грн, з яких: 11 410,84 грн – заборгованість за кредитом, 31 090,80 грн – за процентами, 27 073,55 грн – інфляційні нарахування.
 
Довідкою військової частини  НОМЕР_1 від 01 березня 2016 року № 81 підтверджується, що з1987 року по час видачі цієї довідки ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у вказаній частині та обіймає посаду начальника штабу – першого заступника командира військової частини.
 
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
 
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
 
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
 
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
 
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
 
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
 
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
 
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
 
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
 
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. 
 
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
 
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій не врахували наведені положення законодавства, у зв`язку з чим дійшли неправильного висновку про те, що лише наявність у військовослужбовця статусу учасника бойових дій та відповідного посвідчення дає можливість для застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку – розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
 
За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно з частинами першою–третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Оскільки ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України з 1987 року, то на нього поширюються пільги (не нараховуються проценти за користування кредитом), передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з початку запровадження особливого періоду, тобто з 17 березня 2014 року.
 
Вказана обставина впливає на визначений Спілкою розмір кредитної заборгованості, так як здійснені позичальником в період з квітня 2014 року по лютий 2015 року згідно з розрахунком платежі підлягають зарахуванню на погашення заборгованості як за процентами, які нараховані до 17 березня 2014 року, так і за тілом кредиту (у разі достатності цих коштів). 
 
З’ясування розміру заборгованості за кредитним договором також впливає на розмір нарахованих позивачем на тіло кредиту процентів та інфляційних втрат.
 
Однак в порушення вимог статей 212–215 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не застосував до спірних правовідносин положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором, тобто не дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції помилки, в порушення вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року не врахував вищезазначених обставин та вимог процесуального законодавства, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим помилково залишив рішення місцевого суду без змін. 
 
Таким чином, суди достовірно не з`ясували розміру заборгованості, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що судами обох попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов