Постанова
Іменем України
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 202/3736/16
провадження № 61-8340св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач),                     Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року у складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду                       від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р.,                      Демченко Е. Л., Макаров М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                      ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення.
Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 березня 2015 року задоволено позов публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») до товариства з обмеженою відповідальністю «Морефрост 2004» (далі - ТОВ «Морефрост 2004»), ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою від 12 грудня                   2011 року, договором про надання траншу від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу від 20 липня 2012 року в сумі                                  3 265 751,65 грн.
10 вересня 2015 року між нею ( ОСОБА_1 ) та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено нотаріально завірений договір відступлення прав за договорами кредиту, поруки та іпотеки, укладеним із ОСОБА_2 
Вважає, що на підставі цього договору вона є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 , загальною площею 241,6 кв. м, що розташоване на земельній ділянці, площею 493 кв. м, проте не може потрапити до нього, оскільки там без реєстрації проживає ОСОБА_2 
Вона неодноразово зверталася до відповідача з наміром домовитись про добровільне вирішення питання щодо виселення та звільнення домоволодіння, однак остання не бажає виселятися.
Враховуючи вказане, просила  усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із указаного домоволодіння і вселення її, ОСОБА_1 , у зазначений будинок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                               від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю - домоволодінням на АДРЕСА_1 . 
Виселено ОСОБА_2 із будинку на АДРЕСА_1 . 
Вселено ОСОБА_1 у будинок на АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності                       ОСОБА_1 на спірне домоволодіння зареєстровано у встановленому законом порядку, проте ОСОБА_2 перешкоджає їй у користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, а тому наявні підстави для задоволення позову відповідно до статей  319, 321, 391 ЦК України.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня                       2017 року ОСОБА_3 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року.
Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд виходив із того, що висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_3 права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права, є передчасним, оскільки статтею 154 СК України визначено його право на захист інтересів дитини.
У справі, яка переглядається, усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю - домоволодінням на АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 із вказаного будинку, унаслідок чого                    ОСОБА_3 має підстави вважати про порушення права на житло його малолітнього сина, 2007 року народження, оскільки останній проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 . Отже, у ОСОБА_3 були всі підстави вважати, що виселення матері його малолітнього сина може призвести до виселення також і дитини з урахуванням вимог статті 29 ЦК України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_3 , який не брав участі у розгляді справи, в інтересах малолітнього ОСОБА_8 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Малолітній ОСОБА_8 є їх спільною дитиною з відповідачем у справі ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 не у шлюбі. Місцем проживання малолітнього ОСОБА_8 разом із його матір`ю є домоволодіння на АДРЕСА_1 , хоча у встановленому законом порядку не зареєстровано, проте підтверджується актом обстеження умов проживання, складеним службою у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 01 липня 2016 року, довідкою голови квартирного комітету № 2 від 21 червня 2016 року № 327. 
Заявник вважає, що судовим рішенням про виселення матері його малолітнього сина, який проживає з нею разом, порушено право дитини на житло. 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення та витребувано зазначену справу з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська 
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Морефрост 2004» була укладена рамкова угода, на підставі якої укладено договір траншу, за умовами якого останнє отримало транш на суму 125 000,00 дол. США.
На забезпечення виконання зазначеної угоди у цей же день між ПАТ «ПроКредит Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2                      (іпотекодатель) укладений договір іпотеки № 225302-ІДІ, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., за умовами якого в іпотеку банку передано домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 241,6 кв. м, реєстраційний номер: 13118364, та земельна ділянка, загальною площею 493 кв. м, розташована за цією ж адресою, кадастровий номер: 1210100000:04:145:0017.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                                від 23 березня 2015 року у справі за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ТОВ «Морефрост 2004», ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою                          від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу від 20 липня                    2012 року в сумі 3 265 751,65 грн.  
10 вересня 2015 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні, за умовами якого первісний кредитор ПАТ «ПроКредит Банк» передав новому кредитору ОСОБА_1 усі права, у тому числі й за договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_2 , а новий кредитор набув всі права іпотекодержателя.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що вона є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 , проте не може користуватися ним, оскільки там без реєстрації проживає його попередній власник ОСОБА_2 Зазначеними діями відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй власністю.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. 
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 02 березня 2016 року, ОСОБА_1 є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 12 грудня 2011 року та договір про відступлення права за договором іпотеки від 10 вересня 2015 року.
Встановивши, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, суд першої інстанції, з яким  погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод шляхом виселення відповідача.
При цьому, апеляційний суд правильно виходив із того, що судовим рішенням про виселення ОСОБА_2 не порушуються права її малолітнього сина на це житло, оскільки рішення про його виселення судом не приймалось. 
Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                             від 22 грудня 2016 року та постанови Дніпровського апеляційного суду                       від 19 березня 2019 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                              від 22 грудня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                       від 19 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. І. Крат
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель     Є. В. Краснощоков
| М. М. Русинчук