Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-100/2006
провадження № 61-29247св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Котелевська сільська рада Новоселицького району,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5 , на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Котелевської сільської ради Новоселицького району про визнання права власності на спадкове майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем за заповітом майна після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме будинковолодіння, яке розташоване на АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. А, гаражу літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Ж, сараю 
літ. З, сараю літ. К, літньої кухні літ. Е, навісу літ. Д, навісу літ. Л, вбиральні 
літ. И, огорожі №1-2. Вказує, що своєчасно прийняв спадщину, проте не може оформити право власності на спадкове майно у зв`язку з тим, що померла за життя не оформила правовстановлюючі документи на це домогосподарство.
 
У зв`язку з викладеним просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме домогосподарство, яке розташоване на 
АДРЕСА_1 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 січня 
2006 року позов задоволено.
Визнано право власності ОСОБА_1 на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 , в склад якого входять: житловий будинок літ. А, гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай 
літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. К, літня кухня літ. Е, навіс літ. Д, навіс 
літ. Л, вбиральня літ. И, огорожя №1-2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на домоволодіння, яку позивач як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняв, а інших спадкоємців не має.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2006 року змінено, позов задоволено частково.
Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 , в склад якого входять: житловий будинок літ. А, гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай 
літ. Г, сарай літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. К, літня кухня літ. Е, навіс літ. Д, навіс літ. Л, вбиральня літ. И, огорожа №1-2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 .
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції вирішуючи спірні правовідносини належним чином не встановив всіх обставин, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Зокрема суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору та що спадкодавцю на момент відкриття спадщини належала лише Ѕ частина цього домоволодіння, оскільки інша Ѕ частина цього домоволодіння належить ОСОБА_7 , яка до 1991 року була зареєстрована у спірному домоволодінні та фактично там проживала.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_5 , подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_5 , на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Новоселицького районного суду Чернівецької області.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2018 року справу № 2-100/2006 передано до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необгрунтованим, оскільки апеляційним судом не було належним чином встановлено обставин, які мають значення у справі. Зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 та 
ОСОБА_2 після спливу строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а саме через 11 років після його ухвалення. Крім того звертає увагу на те, що в матеріалах справи взагалі відсутня ухвала суду апеляційної інстанції про поновлення ОСОБА_8 та ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. На його думку, у заявників не було поважних підстав для поновлення пропущеного майже на 11 років строку на апеляційне оскарження, тому їх апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції мав би повернути. Крім того вказує, що ОСОБА_8 навіть не була учасником справи. Зазначає, що дійсно спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору, однак членами колгоспу були лише ОСОБА_9 , який помер у березні 1991 року, та його дружина ОСОБА_6 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_5, ні ОСОБА_8 ні ОСОБА_2 не були членами колгоспного двору, тому суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку стосовно того, що рішенням суду першої інстанції були порушені права ОСОБА_2 , оскільки вона не мала ніяких прав на спірне домоволодіння. Вказує, що єдиним власником цього домоволодіння після смерті ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_6) була його дружина ОСОБА_6 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_5, яка заповіла йому це домоволодіння. Вказує, що ОСОБА_2 вибула із спірного домоволодіння у 1994-1995 роках у новозбудований житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_2 , тому вона забезпечена житлом та втратила будь-які права на спірне нерухоме майно.
 
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли доповнення  ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_5 , до його касаційної скарги на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року, які подані після закінчення встановленого законом строку, тому вони не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції.
 
У запереченнях ОСОБА_2 на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , вказано, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують встановлених судом обставин, а зводяться лише до незгоди з ухваленим рішенням апеляційного суду. Зокрема вказує, що вона не знала про розгляд вказаної справи, оскільки її не було належним чином повідомлено про це, а копії довіреностей, які знаходяться в матеріалах справи були видані на ім`я ОСОБА_8 для представництва її інтересів в нотаріальних конторах, а не судах. У зв`язку з чим просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд апеляційної інстанції встановив, щодомоволодіння, яке розташоване на 
АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. А, гаражу літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Ж, сараю літ. З, сараю літ. К, літньої кухні літ. Е, навісу літ. Д, навісу літ. Л, вбиральні літ. И, огорожі №1-2, відносилося до категорії колгоспного двору і в ньому з 01 липня 1990 року до 15 квітня 1991 року проживали ОСОБА_9 - голова двору, його дружина ОСОБА_10 та онуки ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Котелевської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 13 грудня 2004 року № 2221 (а. с. 27).
 
Сторонами не заперечується той факт, що статус спірного двору відноситься до колгоспного.
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно витягу з по господарської книги за 1986-1990 роки у спірному господарстві зазначені неповнолітні ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9. Крім того, з зазначеного витягу також убачається, що батьки вказаних неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_12 вибули зі спірного двору у 1986 році 
(а. с. 74).
 
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а. с. 16).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 15). За життя, а саме 
30 жовтня 1997 року остання склала заповіт, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту (а. с. 17).
 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом останній прийняв спадкове майно.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 120 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. ОСОБА_13 двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю.
 
Відповідно до частини другої статті 123 ЦК Української РСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 
22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
 
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 
1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
 
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що у спірному домоволодінні проживали та були зареєстрованими за 1986-1990 роки неповнолітні онуки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9. Крім того, з зазначеного витягу також убачається, що батьки вказаних неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_12 вибули зі спірного двору у 1986 році (а. с. 74).
 
Відповідно до статті 17 ЦК Української РСР 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.
 
Виходячи з аналізу вказаної норми станом на 01 липня 1990 року місцем проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та 
ОСОБА_1 є місце проживання їх батьків, які вибули в м. Новоселиця, незважаючи на те, що вони записані як члени двору в погосподарській книзі за 1986-1990 роки.
 
Таким чином враховуючи вказані норми законодавства та обставини справи ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_15 належало по 1/3 частині у майні колгоспного двору.
 
Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 
24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК Української РСР 1963 року про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.
 
У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 
22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
 
Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_9 помер 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , після його смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_11 фактично вступили в управління та володіння спадковим майном померлого, тому є такими, що прийняли спадщину, тому з урахуванням вказаних норм дійшов висновку, що ОСОБА_16 та ОСОБА_6 належало по 1/2 частині у майні колгоспного двору, а тому після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина не на все майно колгоспного двору, а лише на 1/2 його частину.
 
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що рішення суду про визнання за позивачем права власності на все спірне домоволодіння колгоспного двору після смерті ОСОБА_6 , порушує права іншого власника 1/2 частини спірного домоволодіння, оскільки ОСОБА_11 станом на 15 квітня 1991 року була зареєстрована та фактично проживала в спірному домоволодінні, тобто фактично була членом колгоспного двору.
 
Доводи касаційної скарги стосовно того, що ОСОБА_11 ніколи не працювала в колгоспі не заслуговують на увагу, оскільки вона до 1989 року навчалася в школі, а з 1990 року навчалася в медичному училищі (а. с. 74), тому вона в той період часу й не могла працювати в колгоспі.
 
Доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції в порушення норм ЦПК України 2004 року не вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення апеляційного суду та не постановив ухвали про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування чи зміни законного та обґрунтованого рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

 
Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            А. А. Калараш

 В. М. Сімоненко

 С. П. Штелик