Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 175/377/16-ц
провадження № 61-28132св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач – Кредитна спілка «Союз-Дніпро»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2016 року Кредитна спілка «Союз-Дніпро» (далі – КС «Союз-Дніпро», Спілка) звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20 березня 2014 року між Спілкою та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 632/14, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 6 290 грн під 23,4 % річних з кінцевим терміном повернення до 19 вересня 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на січень 2016 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 15 955 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 4 278,52 грн, за процентами – 11 676,93 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 20 березня 2014 року між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 632/14, за яким поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед Спілкою за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи викладене, КС «Союз-Дніпро» просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. 
 
Під час розгляду справи КС «Союз-Дніпро» уточнила позовні вимоги та просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 660,99 грн, з яких: 4 278,52 грн – заборгованість за кредитом, 8 382,47 грн – за процентами.
 
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року у складі судді Новік Л. М. позов задоволено.Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Союз-Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2014 року № 632/14 в розмірі 15 955,45 грн, з яких: 4 278,52 грн – заборгованість за кредитом, 11 676,93 грн – за процентами за користування кредитом з урахуванням прострочення платежів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов КС «Союз-Дніпро» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року змінено в частині визначеної судом суми заборгованості та суми судового збору. Зменшено стягнуту солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Союз-Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2014 року № 632/14 з 15 955,45 грн до 12 254,53 грн, з яких: 4 278,52 грн – заборгованість за кредитом, 7 976,01 грн – за процентами за користування кредитом з урахуванням прострочення платежів. Зменшено стягнутий з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «Союз-Дніпро» судовий збір з кожного окремо з 689 грн до суми 666,88 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевим судом не було враховано, що КС «Союз-Дніпро» уточнила позовні вимоги шляхом зменшення розміру суми заборгованості, яка підлягала стягненню з відповідачів, з 15 955 грн до 12 660,99 грн. Крім того суд не взяв до уваги те, що з 16 липня 2015 року  ОСОБА_1 був мобілізований на військову службу. Таким чином, із вказаної дати позичальнику як військовослужбовцю Збройних Сил України проценти за кредитним договором не повинні нараховуватися, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, необхідно зменшити з 15 955,45 грн до 12 254,53 грн, з яких: 4 278,52 грн – заборгованість за кредитом, 7 976,01 грн – за процентами за користування кредитом з урахуванням прострочення платежів. У зв`язку з частковим задоволенням позову також підлягає зменшенню судовий збір.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2017 року представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року, а справу передати на новий апеляційний розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив доводів ОСОБА_1 про те, що він був призваний до Збройних Сил України не з 16 липня 2015 року, а з 08 червня 2014 року, про що свідчить наявний в матеріалах справи військовий квиток. Таким чином, дійшовши правильного висновку про поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд неправильно визначив період, за який з нього не підлягають стягненню проценти. Крім цього, оскільки ОСОБА_1 частково погашав кредит – з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року сплатив грошові кошти на загальну суму 2 870 грн, то заборгованість за тілом кредиту, яка на 16 червня 2014 року становила 5 576,54 грн (з врахуванням того, що з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду проценти за користування кредитом не нараховуються), підлягає зменшенню до 2 706,54 грн (5 576,54 грн – 2 870 грн). 
 
У листопаді 2017 року КС «Союз-Дніпро»подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що умовами кредитного договору чітко визначений порядок нарахування процентів, розмір яких не може бути зменшено, оскільки це не передбачено нормами матеріального права. Крім того, лише після звернення до суду з цим позовом, позичальник надав Спілці довідку Військової частини НОМЕР_1 від 02 вересня 2015 року № 2584, згідно з якою з 16 липня 2015 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України, а з 20 серпня 2015 року – перебував у зоні проведення антитерористичної операції (далі – АТО). Врахувавши вказані обставини, КС «Союз-Дніпро» уточнила позовні вимоги шляхом зменшення розміру заборгованості за процентами з 11 676,93 грн до 8 382,47 грн (відмовилася від їх стягнення, починаючи з 20 серпня 2015 року – з часу перебування боржника в зоні АТО).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
21 травня 2018 року справу № 175/377/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі – ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.
 
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Судами встановлено, що 20 березня 2014 року між КС «Союз-Дніпро»та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 632/14, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 6 290 грн під 23,4 % річних з кінцевим терміном повернення до 19 вересня 2015 року.

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за вказаним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з уточненим розрахунком Спілки станом на вересень 2015 року склала 12 660,99 грн, з яких: 4 278,52 грн – заборгованість за кредитом, 8 382,47 грн – за процентами за користування кредитом з урахуванням прострочення платежів.
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 20 березня 2014 року між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 632/14, за яким поручитель зобов`язалася перед Спілкою нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.
 
Апеляційним судом також встановлено, що з 16 липня 2015 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України, а з 20 серпня 2015 року –перебував у зоні проведення АТО, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 02 вересня 2015 року № 2584.
 
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
 
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
 
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
 
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
 
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
 
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
 
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
 
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
 
Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
 
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував наведені положення законодавства і дійшов правильного висновку про те, що  ОСОБА_1 як військовослужбовцю Збройних Сил України не повинні нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Однак вирішуючи спір, апеляційний суд виходив з того, що позичальнику не повинні нараховуватися проценти за кредитним договором з 16 липня 2015 року – з часу його призову на військову службу до Збройних Сил України.
 
Проте повністю погодитися з наведеним висновком суду не можна з таких підстав.
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду  ОСОБА_1 посилався, зокрема  на те, що він був призваний на військову службу до Збройних Сил України з 02 червня 2014 року, про що свідчить запис у його військовому квитку серії НОМЕР_2 . 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Отже, належним чином дослідити поданий сторонами доказ (в даному випадку – військовий квиток), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування – це процесуальний обов`язок суду.
 
За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно з частинами першою–третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Однак в порушення вимог статей 212–215, 303–304 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив наданий відповідачем військовий квиток у взаємозв`язку з розрахунком заборгованості та не перевірив доводів ОСОБА_1 про те, що він був призваний на військову службу до Збройних Сил України з 02 червня 2014 року, тобто не дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Встановлення зазначеної обставини впливає на визначений Спілкою розмір кредитної заборгованості, оскільки у випадку призову позичальника на військову службу з 02 червня 2014 року на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», саме з указаної дати, у зв`язку з чим здійснені ним платежі підлягають зарахуванню на погашення заборгованості як за процентами, що нараховані до моменту призову, так і за тілом кредиту (у разі достатності цих коштів).
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному цим судом обсязі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов