ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2219/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання Чупрій А.П.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "БОНПАССАЖ ГРУП" (далі - ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП", Позивач, скаржник) - Красильникової К.О. (адвокат, посв. від 15.11.2016 № 39),
відповідача -акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Відповідач) - Каракоці О.Р. (адвокат, посв. від 31.12.2017 № 503),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП"
на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2019 (головуючий - суддя Гулевець О.В.) та 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2019 (головуючий - суддя Мальченко А.О, судді Жук Г.А., Дикунська С.Я.),

зі справи № 910/2219/19

за позовом ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП"
до АТ КБ «ПриватБанк»
про визнання договору фінансового лізингу недійсним.
ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 02.07.2016 №4Б16045ЛИ. 

1.2. З посиланням на приписи статей 202, 203, 207, 209, 215, 220, 236, 626, 657, 793, 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовні вимоги мотивовано відсутністю нотаріального посвідчення зазначеного договору. 

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції , постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду міста Києва від 25.04.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 

2.2. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП", посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові акти у справи скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

4.1. Місцевим та апеляційним господарськими судами: 

4.1.1. помилково застосовано до спірних правовідносин лише норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України та не застосовано інших параграфів цієї Глави;

4.1.2. помилково застосовано норми Закону України "Про фінансовий лізинг", який регулює правовідносини, які виникли за договором непрямого лізингу, у даному випадку умовами спірного договору передбачено передачу у лізинг майна, яке на момент укладення договору вже перебувало у власності лізингодавця (прямий лізинг).

5. Позиція Відповідача 

5.1. У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. 02.07.2016 публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", яке в подальшому змінило найменування на АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (банк) та ТОВ "БОНПАССАЖ ГРУП" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого банк, який є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку № 1 договору (далі - майно), передає лізингоодержувачу таке майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

6.2. У додатку № 1 до договору сторони визначили найменування нерухомого майна (предмета фінансового лізингу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна та його вартість. 

6.3. Пунктом 1.2 договору сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становить 460 072 168,00 грн.

6.4. Згідно з пунктом 9.1 договору строк дії договору з дати його підписання по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

6.5. Відповідно до пункту 9.2 договору останній набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань за ним.

6.6. На виконання умов договору банк, як власник нерухомого майна, передав ТОВ "БОНПАССАЖ ГРУП" згідно з актом прийому-передачі від 02.07.2016 №1 (додаток №3 до договору)  нерухоме майно, яке розташоване за адресами: Одеська область, Тарутинський район, смт. Березине, вул. Жуковського, 36; Одеська область, Балтський район , с . Білине, вул. Привокзальна, буд. 1 . 

6.7. У  подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до договору. Зокрема, додатковою угодою від 19.08.2016 (підписана електронним цифровим підписом) внесено зміни до пункту 9.1 та додатку № 2 до договору. 

6.8. Відповідно до вказаної додаткової угоди пункт 9.1 договору викладено у наступній редакції: "9.1 Строк дії цього договору з дати підписання по 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору". 

6.9. Також вказаною додатковою угодою внесено зміни до додатку № 2 до договору та складено новий графік лізингових платежів (графік відшкодування вартості майна).

6.10. Посилаючись на те, що строк дії оспорюваного договору становить більше ніж 3 роки, його предметом є нерухоме майно, при цьому, умовами договору передбачено перехід права власності на нерухоме майно після сплати всіх лізингових платежів, Позивач стверджує про необхідність обов`язкового нотаріального посвідчення вказаного договору.

6.11. Вказуючи на те, що сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, Позивач вважає, що в силу приписів статті 220 ЦК України вказаний договір є нікчемним та на підставі частини четвертої статті 203 та статті 215 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним.

7. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

7.1. ЦК України: 

частина перша статті 15: 
- кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання;

частини перша та друга статті 16: 
- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;

- способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним;

частини перша та четверта статті 202:
- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків;

- дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

стаття 204:
- правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

частини перша та четверта статті 203:
- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

частини перша та друга статті 207:
- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами);

частина перша статті 209:
- правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін;

частина перша статті 215:
- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; 

частина перша статті 220:
- у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним;

частина перша статті 626:
- договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків;

частина перша статті 627:
- відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;

частини перша та друга статті 639:
- договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом;

- якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася;

стаття 806:
- за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі);

- до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом;

- до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом;

- особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом;

7.2 Закону України "Про фінансовий лізинг":

частина друга статті 1:
- за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених  лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі);

частина перша статті 2:
- відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом;

частини перша та друга статті 6:
- договір лізингу має бути укладений у письмовій формі;
- істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови,  щодо  яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 

7.3. Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України):

частина перша статті 13:
- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; 

частина перша статті 73:
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи;

частина перша статті 74:
- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

частина перша статті 76:
- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; 

стаття 86:
- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності;
- суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

пункт 1 частини першої статті 308: 
- суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

частина перша статті 309:
- суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права;

8. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

8.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

8.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.3. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Компетенція суду касаційної інстанції відповідно до частини першої вказаної статті полягає виключно в перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу від 02.07.2016 №4Б16045ЛИ.

9.2. ТОВ   "БОНПАССАЖ ГРУП", звертаючись до суду з відповідним позовом, вважав зазначений договір недійсним, оскільки при його укладенні сторонами не дотримано вимог чинного законодавства щодо його нотаріального посвідчення, що є порушенням статей 203, 209 ЦК України.

9.3. Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

9.4. Згідно з вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

9.5. Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Касаційний господарський суд звертається до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17, і яка зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, Касаційний господарський суд відзначає, що вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

9.6. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини перша, сьома статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК)).

9.7. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина друга статті 180 ГК). 

9.8. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 ГК).

9.9. У пункті 9.2 договору фінансового лізингу від 02.07.2016 №4Б16045ЛИ сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань за ним.

9.10. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК).

9.11. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

9.12. Лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежі (стаття 292 ГК).

9.13. Відповідно до частини першої статті 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". 

9.14. Частиною другою статті 806 ЦК визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК свідчить, що у частині другій статті 806 ЦК закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК ), тому до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. 

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17 та від 06.03.2019 у справі № 910/22473/17 і колегія суддів не вбачає правових підстав відступати від неї.

9.15. Таким чином, враховуючи встановлені судами обставини, викладені в розділі 6 цієї постанови, та проаналізувавши норми, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що договір фінансового лізингу від 02.07.2016 №4Б16045ЛИ, укладений Позивачем та Відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, тому немає підстав вважати його недійсним.

Доводи (аргументи) касаційної скарги зазначених висновків не спростовують.

9.16. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин, жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не існувало. Законодавством для сторін зазначеного договору такі дії не визнано обов`язковими.
9.17. Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм статті 204 ЦК України викладена у висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.11.2018 року у справі № 2-1383/2010).

9.18. Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність Позивачем своїх позовних вимог та відсутність підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, тому оскаржувані судові рішення зміні чи скасуванню не підлягають, у зв`язку з чим касаційна скарга має бути залишена без задоволення.

9.19. Інші доводи Позивача, які наведені в касаційній скарзі, безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Тому пов`язані з наведеним аргументи скаржника не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом.  

Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно з імперативним приписом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

9.20. Поряд з тим Касаційний господарський суд бере до уваги доводи, наведені у відзиві Відповідача на касаційну скаргу як такі, що узгоджуються із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи.

9.21. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.      

9.22. Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

9.23. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

9.24. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

10.1. Звертаючись з касаційною скаргою, Позивач не спростував наведених висновків попередніх судових інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих ними судових рішень у справі.

10.2. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ "БОНПАССАЖ ГРУП" залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - без змін як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

11. Судові витрати

11.1. Понесені Позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2019 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БОНПАССАЖ ГРУП" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                                                          І. Колос