Постанова
Іменем України                          
 
04 вересня 2019 року
м. Київ
5 серпня 2019 року
м. Ки
справа № 466/4750/16-ц
 
провадження № 61-27268св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи:нотаріус третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк Оксана Євгенівна, приватний нотаріус Цибко Тетяна Борисівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року у складі судді Невойта П. С. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області                       від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: нотаріус третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О. Є., приватний нотаріус Цибко Т. Б. про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Зазначала, що звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте 11 квітня 2016 року отримала відмову у зв`язку з тим, що померлою було написано заповіт на іншу особу.
 
Вказувала, що перед смертю ОСОБА_3 почувала себе не дуже добре не тільки фізично, але і психологічно.
 
Вважала, що під час укладення заповіту її сестра не вчиняла жодної усвідомленої дії на розпорядження своїм майном.
Посилалася на положення статей 203, 215, 225 ЦК України та вказувала, що вказаний заповіт не відповідав волі її покійної сестри, а тому повинен бути визнаний недійсним. 
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт від 23 грудня 2016 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня                  2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: нотаріус третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О. Є., приватний нотаріус Цибко Т. Б. про визнання недійсним заповіту, укладеного ОСОБА_3 від 23 грудня 2015 року відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при оформлені оскаржуваного заповіту було дотримано вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, заповіт особисто підписаний заповідачем і при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до статті 1255 ЦК України.
 
Крім цього районний суд послався на висновок судово-психіатричного експерта № 64 від 10 лютого 2017 року, у якому зазначено, що у зв`язку із суперечливою інформацією про психічний стан ОСОБА_3 неможливо відповісти на поставлені питання.
 
Ураховуючи наведене, дослідивши всі докази, допитавши свідків, районний суд вважав, що підстав для визнання заповіту недійсним у судовому засіданні не встановлено та не підтверджено.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Апеляційний суд зазначив, що посилання в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно відмовив у виклику експерта в судове засідання, не оголосив перерви для надання можливості підготувати її представником клопотання про проведення повторної експертизи, не задоволив клопотання про виклик лікуючого лікаря в суд в якості свідка не може прийматись до уваги, оскільки до апеляційної скарги не додано будь-яких доказів на підтвердження наявності необхідності роз`яснення чи доповнення висновку експертизи, а також необґрунтованості висновку експертизи чи суперечності іншим матеріалам справи або наявності сумнівів в його правильності.
 
Крім того, колегія суддів вважала, що твердження в апеляційній скарзі про безпідставне неврахування судом перебування померлої ОСОБА_3 до дня смерті на обліку в психдиспансері висновків суду не спростовує, оскільки зазначена обставина врахована при проведенні експертизи (а. с. 118), а інших доказів, що існуючі в той час порушення психічної діяльності істотно впливали на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними при складенні заповіту не подано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій є незаконними та такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
 
В обгрунтування касаційної скарги зазначає, що у порушення статті 212 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції лише перелічив докази, які були подані нею, однак не надав жодної оцінки цим доказам, як окремо, так і загалом. При цьому судом не було встановлено достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Заявник вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було наведено мотиви, чому не було прийнято до уваги докази зі сторони позивача.
 
Додатково посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що померла ОСОБА_3 до дня смерті перебувала на обліку в психдиспансері.
 
Заявник вказує, що з огляду на те, що експертами при наданні висновку судово-психіатричної експертизи від 10 лютого 2017 року № 64 на жодне з питань не надано стверджувальної чи заперечної відповіді, він та його представник були позбавлені можливості підготувати клопотання про призначення повторної судової психіатрічної експертизи. 
 
Зазначає, що ті самі порушення норм процесуального права були допущені і апеляційною інстанцією.
У зв`язку із тим, що апеляційний суд не усунув допущених районним судом помилок, вважає, що рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню.
 
Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу 
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права, а касаційна скарга безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.
 
Вважає посилання ОСОБА_1 необгрунтованими у зв`язку із тим, що відповідно до частини другої статті 147 ЦПК України 2004 року виклик до суду експерта для дачі роз`яснення висновку експертизи є правом суду, а не обов`язком.
 
Вказує, що сторона позивача була ознайомлена з висновком судової психіатрічної експертизи завчасно та мала можливість підготувати клопотання про призначення повторної судової психіатрічної експертизи.
 
Додатково зазначає, що у касаційній скарзі заявник не зазначає жодної норми матеріального права, порушеної судами попередніх інстанцій.
 
Звертає увагу суду на те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що волевиявлення ОСОБА_3 на час підписання заповіту не було вільним, не відповідало її волі та вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому перебування особи на обліку у психоневрологічному диспансері не може бути підставою для визнання особи такою, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу             Лідовцю Р. А.
 
2.     Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
Згідно із статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй квартиру            АДРЕСА_1 . Відповідно до заповіту від 23 грудня 2015 року ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_2 
 
Вважаючи, що під час укладення заповіту її сестра не вчиняла жодної усвідомленої дії на розпорядження своїм майном, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.  
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Задовольняючи позов районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд правильно зазначив, що враховуючи показання свідків, висновок експерта від 10 лютого 2017 року, положення статті 1247 ЦК України, підстав для визнання заповіту недійсним не встановлено.
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справи, врахували висновок судово-психіатричної експертизи від 10 лютого 2017 року № 64, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивач не довів свої позовні вимоги.
 
Суд першої інстанції, з яким аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про вчинення оспорюваного заповіту в момент, коли ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК України не може бути підставою для визнання цього правочину недійсними.
При цьому у матеріалах справи міститься достатньо даних і відомостей для об`єктивного і всебічного розгляду справи, що судами забезпечено.
 
Посилання касаційної скарги на те, що заявник та його представник були позбавлені можливості підготувати клопотання про призначення повторної судової психіатричної експертизи спростовується матеріалами справи та не може бути підставою для скасування правильних по суті рішень.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої                  статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку поданим доказам, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                              Р. А. Лідовець
 
І. А. Воробйова
 
Ю. В. Черняк