Постанова                                             
Іменем України
 
04 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 303/977/15
провадження № 61-28207св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Куцкіра Ю. Ю. від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г., від 22 серпня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про зобов`язання вчинити дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 травня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір № 010-06511-050514 про надання банківських послуг за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA» та договір № 010-06511-050514 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів. У день укладення зазначених договорів і відкриття банком поточного рахунку у гривнях вона внесла на нього 
19 000 грн, який у подальшому поповнювала. 16 травня 2014 року через всесвітню мережу інтернет за допомогою вказаної системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA» нею відкрито у банку депозитний рахунок № НОМЕР_1 «8 років разом on-line» шляхом укладення відповідного договору № 00003007108907, на який переказала з поточного рахунку 180 000 грн. Строк дії депозитного договору закінчився 12 листопада 2014 року, після чого кошти банком були перераховані на поточний рахунок. Однак на її неодноразові заяви видати належні їй грошові кошти, банк повністю їх не видав. Станом на 08 лютого 2015 року залишок коштів на її поточному рахунку становив 118 616,79 грн, а тому позивач просила суд зобов`язати відповідача видати їй кошти.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано 
ПАТ «Дельта Банк» видати ОСОБА_1 усі грошові кошти, що містяться на її поточному рахунку № НОМЕР_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що невиконання банком законних розпоряджень позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема 
статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору, позбавляє позивача права володіти та розпоряджатися належними їй на праві власності грошовими коштами
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Справа судом апеляційної інстанції розглядалася неодноразово.
 
Останньою ухвалою Апеляційного судуЗакарпатської області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 
2015 рокузалишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. Зокрема, суд апеляційної інстанції вважав за можливе зобов`язати банк після введення у ньому тимчасової адміністрації видати позивачу кошти за договором вкладу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводів особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки на момент ухвалення судом першої інстанції рішення від 13 липня 2015 року у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 303/977/15 (провадження № 61-28207св18) призначено повторний автоматизований розподіл.
 
06 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 010-06511-050514 про надання банківських послуг за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA» та договір 
№ 010-06511-050514 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів. 
 
У день укладення зазначених договорів і відкриття банком поточного рахунку у гривнях позивач внесла на нього 19 000 грн, який у подальшому поповнювала.
 
16 травня 2014 року через всесвітню мережу інтернет за допомогою вказаної системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA» позивачем відкрито у банку депозитний рахунок № НОМЕР_1 «8 років разом on-line» шляхом укладення відповідного договору № 00003007108907, на який вона переказала з поточного рахунку 180 000 грн. Строк дії депозитного договору закінчився 12 листопада 2014 року.
 
Після закінчення строку дії депозитного договору банком перераховано кошти та нараховані відсотки із вкладного рахунку позивачки на її поточний рахунок, відкритий у цьому ж банку.
 
02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) ухвалено рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Чорней В. В. включена до списку осіб для отримання виплат і 19 червня 
2015 року вже отримала грошові кошти у розмірі 114 903, 52 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. 
 
Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
 
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
 
Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
 
Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.
 
Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.
 
Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.
 
Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення суми вкладу в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо стягнення суми вкладу до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
 
Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15. Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цих правових висновків Верховного Суду України.
 
Крім того, близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, 
від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц.
 
Отже, висновки судів про наявність підстав для задоволення вимог про зобов`язання банку, у якому введено тимчасову адміністрацію, видати належні позивачу кошти за договором вкладу є помилковими.
 
При цьому посилання судів попередніх інстанцій на те, що відповідач зобов`язаний був повернути кошти позивачу ще до запровадження у банку тимчасової адміністрації, а тому будь-які обмеження для видачі коштів на час звернення позивача до банку не існували, колегія суддів вважає помилковими, оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 13 липня 2015 року у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що узгоджується із зазначеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду України.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції при новому розгляді не врахував положення частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
 
Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 22 березня 2017 року зазначив, що чинне законодавство передбачає певний порядок задоволення вимог кредиторів після введення у банку тимчасової адміністрації, який передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і цей порядок унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачено цим Законом. Однак при новому розгляді суд апеляційної інстанції цих висновків не врахував.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити. 
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області 
від 22 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта