Постанова 
Іменем України 
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 357/14372/16-ц
провадження № 61-23750св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України, 
відповідачі: Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Ігнатченко Н. В., Фінагєєвої В. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_3 , про визнання недійсними рішень Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, свідоцтва про право власності та договору дарування. 
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі державного акта на право користування землею від 19 грудня 1975 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України користується земельною ділянкою площею 0,583 га, що розташована на перетині вулиць Ярмаркової та Шолом-Алейхема у м. Біла Церква Київської області. 
 
У 2016 році Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України провів аудиторську перевірку, під час якої було виявлено, що на земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель оборони та знаходиться на АДРЕСА_1 , розміщені два гаражі, один з яких на праві власності належить ОСОБА_1 , відомості про право власності на інший гараж у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» відсутні. 
 
У пункті 1.4. розпорядження голови Білоцерківської міської ради народних депутатів Шуліпи Г. В. від 06 грудня 1996 року № І?3-717 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дозволено будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок територій  Міністерства оборони України. 
 
Відповідно до пункту 5.3. витягу з рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 342 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дозволено будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок територій Міністерства оборони України.  
 
24 грудня 1996 року Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради народних депутатів прийняв рішення № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам та організаціям міста».
 
04 жовтня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 прийняла в дар гараж, розташований на АДРЕСА_1 . Зазначений гараж належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 грудня 1996 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрованого у реєстровій книзі № 3 за № 66. 
 
Зазначені нормативно-правові акти та правовстановлюючі документи порушують права позивача як користувача земельною ділянкою, на якій без його дозволу розміщено два гаражі, а тому він просив суд визнати недійсним та скасувати:
– пункт 1.4. розпорядження голови Білоцерківської міської ради народних депутатів Шуліпи Г. В. від 06 грудня 1996 року № І?3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації»;
– пункт 5.3. рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 342 «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво»;
– рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 346; 
– свідоцтво про право власності, видане 28 грудня 1996 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстроване у реєстровій книзі № 3 за № 66;
– договір дарування гаража, укладений 04 жовтня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року у складі судді Ярмоли О. Я. у позові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Квартирно-експлуатаційний відділ відповідно до статей 59, 60 ЦПК України 2004 року не надав належних та допустимих доказів щодо меж та розміру земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні. Рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1995 року № 236 із земель військової частини  НОМЕР_1 (військове містечко № 2) було вилучено з користування Міністерства оборони України дві земельні ділянки площею 0,6 га на АДРЕСА_2 , і приєднано їх до земель міського земельного фонду, проти чого не заперечував землекористувач. Крім цього, представник ОСОБА_1 та представник Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області заявили клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Заперечуючи проти цього клопотання, позивач зазначав, що про порушення своїх прав та законних інтересів дізнався лише у 2016 році. Визнавши доводи позивача необґрунтованими, суд відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква задоволено частково. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові з інших підстав. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відмовити у позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності можливо лише за умови обґрунтованості заявлених позовних вимог. У випадку безпідставності позову суд має відмовити саме з цих підстав. Перевіряючи підстави звернення до суду з позовом, суд встановив, що рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам організаціям міста» та від 24 грудня 1996 року № 342 «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств м. Біла Церква на 1997 рік», які просив скасувати позивач, не стосуються предмета спору, оскільки не містять інформації щодо виділення земельних ділянок та/або надання дозволу на будівництво спірних гаражів, вони жодним чином не порушують права позивача, а тому позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква про визнання частково недійсними і скасування цих рішень суд визнав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Разом із цим колегія судів встановила, що свідоцтво про право власності на гараж ОСОБА_1 , видане саме на підставі зазначеного вище рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 грудня 1996 року № 346, є незаконним та порушує права Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України. Крім цього, у пункті 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України, тобто Білоцерківською міською радою в особі голови дійсно було надано дозвіл на здійснення будівництва гаражів на землях оборони на АДРЕСА_1 , яка відноситься до військового містечка №  НОМЕР_2 , без дозволу Міністерства оборони України та без вилучення їх із земель оборони. Тобто, розпорядження від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 також порушує вимоги чинного земельного законодавства України та права позивача як користувача спірною  земельною ділянкою. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України у частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж, видане ОСОБА_1 на підставі зазначеного рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 грудня 1996 року № 346 та пункту 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації», є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Однак відповідач ОСОБА_1 та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради заявили клопотання про застосування строків позовної давності (а. с. 38– 39, 47–50), а тому суд відмовив у задоволенні позову в цій частині у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Відмовляючи у позові в частині визнання недійсним договору дарування від 04 жовтня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд зазначив, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України задовольнити у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 253–255 ЦК України щодо початку перебігу строку позовної давності. Не звернув увагу на те, що про порушення своїх прав та законних інтересів позивач дізнався внаслідок проведення аудиторської перевірки у 2016 році, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності. Однак суд безпідставно застосував наслідки спливу строку позовної давності щодо вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України про визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж, виданого ОСОБА_1 , та пункту 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації». Крім цього, апеляційний суд не врахував, що передача земель оборони місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва – начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Міністерство оборони України не надавало згоди на вилучення та передачу Білоцерківській міській раді спірних земельних ділянок. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У липні 2017 року Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що позивач не надав належних та допустимих доказів порушення його прав та законних інтересів. З урахуванням наведеного виконавчий комітет просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції – без змін. 
 
ОСОБА_1 у своєму відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у липні 2017 року, просила касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції – без змін. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В. 

 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі державного акта на право користування землею від 19 грудня 1975 року Квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України на праві користування належить земельна ділянка площею 0,583 га, що розташована на перетині вулиць Ярмаркової та Шолом-Алейхема у м. Біла Церква Київської області. 
 
У 2016 році Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України провів аудиторську перевірку, під час якої було виявлено, що на земельній ділянці, яка відноситься до земель оборони і знаходиться на АДРЕСА_1 , розміщені два гаражі, один з яких на праві власності належить ОСОБА_1 , а відомості про право власності на інший гараж у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» відсутні. 
 
У пункті 1.4. розпорядження голови Білоцерківської міської ради народних депутатів Шуліпи Г. В. від 06 грудня 1996 року № І?3-717 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дозволено будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок території  Міністерства оборони України. 
 
Відповідно до пункту 5.3. витягу з рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 342 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок територій Міністерства оборони України.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на гараж, виданим 28 грудня 1996 року на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 346, ОСОБА_1 на праві власності належить гараж, розташований на АДРЕСА_1 .
 
04 жовтня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 прийняла в дар гараж, розташований на АДРЕСА_1 . Зазначений гараж належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 грудня 1996 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрованого у реєстровій книзі № 3 за № 66. 
 
Рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1995 року № 236 «Про затвердження встановлених зовнішніх меж і визначення виду та права землекористування» вилучено земельні ділянки та приєднано до міського земельного фонду, на що є згода землекористувачів: військової частини № 0722 (військове містечко № 1, житловий будинок АДРЕСА_3 ) – 0,8900 га, військова частина №  НОМЕР_1 (військове містечко № НОМЕР_3 , житловий будинок АДРЕСА_4 ) – 0,6000 га.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до цього рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 вересня 1995 року № 236 земельні ділянки вилучені із постійного користування військових містечок № НОМЕР_4 , 2, 3, а державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,583 га стосується території військового містечка № НОМЕР_2 .
 
24 грудня 1996 року Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів прийнято рішення № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам та організаціям міста».
 
24 грудня 1996 року Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів прийнято рішення № 342 «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств м. Біла Церква на 1997 рік». 
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що ці рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року не містять інформації щодо виділення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельних ділянок та/або надання їм дозволу на будівництво спірних гаражів. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України  під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
На час виникнення спірні земельні правовідносини регулювались Земельним кодексом України від 18 грудня 1990 року (далі – ЗК України), який передбачав, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнавалось землекористування без заздалегідь установленого строку (стаття 7 ЗК України). 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 ЗК України до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
 
Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (стаття 17 ЗК України).
 
Документом, що посвідчував право постійного користування землею, відповідно до статті 23 ЗК України, є державний акт, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
 
Землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ (частина перша статті 70 Земельного кодексу України).
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква зазначав, що на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні позивача і відноситься до категорії земель оборони, знаходяться два гаражі, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дозволи на будівництво цих гаражів надані незаконними рішеннями Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 грудня 1996 року № 346 та від 24 грудня 1996 року № 342.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам організаціям міста» і від 24 грудня 1996 року № 342 «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств м. Біла Церква на 1997 рік» не стосуються предмета спору, оскільки під час їх прийняття не розглядалося та не вирішувалося питання щодо виділення земельних ділянок та/або надання дозволу на будівництво спірних гаражів, вони не порушують права позивача, а тому дійшов правильного висновку про відмову у позові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України в цій частині.
 
З урахуванням того, що свідоцтво про право власності на гараж було видано ОСОБА_1 28 грудня 1996 року на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 346, у якому питання щодо надання дозволу на будівництво гаража чи передачі у користування чи власність земельної ділянки не вирішувалося, апеляційний суд правильно зазначив, що це оспорюване свідоцтво видане ОСОБА_1 з порушенням вимог чинного законодавства України.  
 
Крім цього, у пункті 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України.
 
Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною, згідно із пунктом 1 частини першої статті 27 ЗК України, була добровільна відмова від земельної ділянки.
 
Однак, пунктом 2 частини сьомої статті 4 ЗК України встановлено заборону на передачу у колективну та приватну власність земель  оборони, які перебувають у державній власності.
 
Встановивши, що спірна земельна ділянка, на якій розміщені гаражі,  відноситься до земель оборони та органи місцевого самоврядування не вилучали її встановленому законом порядку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що голова Білоцерківської міської ради Київської області не мав правових підстав для видачі 06 грудня 1996 року розпорядження № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації», яким надано дозвіл ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на будівництво двох гаражів на АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України.
 
Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж, виданого ОСОБА_1 28 грудня 1996 року, та скасування розпорядження голови Білоцерківської міської ради Київської області від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. 
 
Представник відповідача ОСОБА_1 та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області звернулися до суду із заявами про застосування строків позовної давності (а. с. 38–39, 47–50).
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність  – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями  з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. 
 
Частиною першою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
 
Заперечуючи проти клопотань відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква зазначав, що дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів лише у 2016 році внаслідок проведення аудиторської перевірки. 
 
Апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи містяться договори, укладені у лютому 2013 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква та ОСОБА_1 про компенсацію земельного податку за земельну ділянку на АДРЕСА_1 , та квитанції про сплату ОСОБА_1 земельного податку на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква – із 2009 року.
 
З урахування зазначеного апеляційний суд дійшов висновку, що з 2009 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква знав про те, що ОСОБА_1 користувалася земельною ділянкою, яка на праві постійного користування належала Квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України та у договірному порядку узгоджував компенсацію нею земельного податку. Тому доводи про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише у 2016 році за результатами проведення аудиторської перевірки, суд визнав безпідставними та обґрунтовано відмовив Квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України у визнанні недійсним свідоцтва про право власності на гараж, виданого ОСОБА_1 28 грудня 1996 року, та скасуванні розпорядження голови Білоцерківської міської ради Київської області від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 
 
Крім цього, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Міністерства оборони України у своїй позовній заяві просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений 04 жовтня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно з яким ОСОБА_2 прийняла в дар гараж, розташований на АДРЕСА_1 . 
 
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна або має речове право на чуже майно, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Тобто, для захисту своїх прав як особи, яка має речове право, позивач обрав неналежний спосіб захисту.
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції не встановила.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу М. Біла Церква залишити без задоволення. 
 
Рішення Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк