Постанова                                                                                                                                                                                         
Іменем України                                                                     
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 289/469/16-ц
провадження № 61-21990св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., | Погрібного С. О.,  Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , просило виселити останню та її неповнолітніх дітей з квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.
Позов обґрунтовано тим, що 27 лютого 2008 року ОСОБА_5 передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру загальною площею 51,00 кв. м, житловою площею 32,00 кв. м. У договорі зазначено, що ОСОБА_5 діє з відома та письмової згоди   ОСОБА_6 , з якою він перебуває у шлюбі. Письмове свідчення про згоду посвідчене приватним нотаріусом. Квартира, яка передана в іпотеку, придбана за кредитні кошти. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року у справі № 289/1832/14-ц в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ZREWGL00004251, укладеним між Банком та ОСОБА_5 , звернуто стягнення на належну останньому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Цим же рішенням виселено ОСОБА_5 із вказаної квартири.
Позивач своєчасно надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимоги про добровільне виселення її разом із членами сім`ї з вказаної квартири. Проте у визначений строк ОСОБА_1 та її неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , добровільно з квартири не виселились та проживають у ній на цей час.
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір іпотеки від 27 лютого 2008 року. 
Позов обґрунтовано тим, що іпотечний договір не підписаний на кожній сторінці та відсутня згода всіх членів сім`ї на його укладення.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 25 серпня  2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено  ОСОБА_1 та її дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з квартири АДРЕСА_1 (яка є предметом іпотеки). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір                у розмірі 689,00 грн.
Додатковим рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області             від 17 жовтня 2016 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову Банку, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення у справі № 289/1832/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки на час вирішення спору є чинним, відповідач та її діти добровільно не звільнили житлове приміщення, тому наявні передбачені законом підстави для виселення мешканців із займаного житла без надання їм іншого постійного жилого приміщення.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд першої інстанції врахував, що підставою недійсності правочину, передбаченою частиною першою статті                          215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а із змісту оскаржуваного правочину вбачається, що позивач за зустрічним позовом не була його стороною та у встановленому законом порядку не довела свого права на спірне нерухоме майно на час посвідчення угоди та яким чином порушує її права та права дітей оскаржувана угода.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції - залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що характер спірних правовідносин судом встановлений правильно, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено. Оскаржуване рішення по суті постановлено правильно, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачав.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у лютому 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня               2016 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник зазначає, що сума боргу у розмірі 35 028,22 доларів США є надуманою Банком, оскільки гроші в кредит родина заявника брала для купівлі квартири у сумі 22 616,00 грн, крім підписаного договору, немає доказів, що боржник брав кредит саме у зазначеній позивачем сумі; на укладення іпотечного договору мав бути дозвіл від неї та Служби у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації, що не було зроблено Банком, суд апеляційної інстанції не застосував статті 215, 651 ЦК України; зустрічну позовну заяву третьої особи ОСОБА_5 неправомірно не прийнято та не розглянуто в процесі розгляду справи, судовий збір стягнуто неправильно.
 
Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу  ОСОБА_1 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженняухвали Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Радомишльського районного суду Житомирської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи           в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                  з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд              у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору іпотеки                            від 27 лютого 2008 року ОСОБА_5 передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру загальною площею 51 кв. м, житловою площею 32,00 кв. м. У договорі зазначено, що ОСОБА_5 діє з відома та письмової згоди ОСОБА_6 , з якою він перебуває у шлюбі, що посвідчено приватним нотаріусом.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року у справі № 289/1832/14-ц в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ZREWGL00004251, укладеним між Банком та ОСОБА_5 , звернуто стягнення на належну останньому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Цим же рішенням виселено ОСОБА_5 із вказаної квартири.
Позивач надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимоги про добровільне виселення її разом із членами сім`ї зі спірної квартири. Ці вимоги остання отримала 17 листопада 2015 року. Проте у визначений строк разом із членами сім`ї ОСОБА_1 та її неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , добровільно з квартири не виселились та проживають у ній на цей час.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року у справі № 289/1832/14-ц встановлені обставини неправомірного вселення ОСОБА_1 з дітьми в іпотечне житло після укладення договору іпотеки.
Нормативно-правове обґрунтування
Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, ? це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право                в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення                             є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення,                  є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті              39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132^2 ЖК УРСР (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (провадження № 6-39цс15),                від 02 вересня 2015 року (провадження № 6-1049цс15), від 30 вересня 2015 року (провадження № 6-1892цс15), від 21 грудня 2016 року (провадження № 6-1731цс16).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Згідно зі статтями 150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Умовами іпотечного договору (а. с. 9-12), укладеного 27 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_5 , предметом якого є надання в іпотеку двокімнатної квартири загальною площею 51,00 кв. м, житловою площею 32,00 кв. м, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 , передбачено, що іпотекою за ним забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за укладеним між ОСОБА_5 та позивачем кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ZREWGL00004251, при цьому предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності                         від 02 лютого 2008 року (пункт 33.3). Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 202 000,00 грн (пункт 33.4 іпотечного договору).
 
У свою чергу у рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня               2015 року у справі № 289/1832/14-ц, що не оскаржувалось у касаційному порядку, зазначено, що надана  ОСОБА_5 в іпотеку Банку квартира  АДРЕСА_1 належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2008 року.
 
За кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ZREWGL00004251, укладеним між Банком та ОСОБА_5 (а. с. 6-8), позивач зобов`язувався надати позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі                  38 040,00 доларів США, з яких 36 000,00 доларів США - на купівлю нерухомості, а 2 040,00 доларів США - на сплату страхових платежів.
 
Отже, існують розбіжності щодо правовстановлюючих документів, які засвідчують право власності ОСОБА_5 на предмет іпотеки, у якому проживає відповідач із неповнолітніми дітьми. При цьому значний часовий проміжок між датою свідоцтва про право власності від 02 лютого 2008 року та датою кредитного договору                          від 27 лютого 2008 року не дає підстав дійти однозначного висновку, що Банк надав кредит позичальнику ОСОБА_5 на придбання нерухомості - предмета іпотеки, де проживає відповідач із неповнолітніми дітьми.
 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що квартира - предмет іпотеки, де проживає відповідач із неповнолітніми дітьми, придбавалась за рахунок кредитних коштів. Але визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК УРСР.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув на зазначене увагу та дійшов передчасного висновку про придбання квартири за рахунок кредитних коштів, що у сукупності передачі спірної квартири до іпотеки та письмового попередження з боку Банку про добровільне звільнення з житлового приміщення свідчить про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житла, без надання їм іншого постійного жилого приміщення.
 
Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
 
З приводу відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , то Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який за результатами перевірки рішення суду першої інстанції дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом не довела недійсність правочину з підстав, передбачених частиною першою статті                    215 ЦК України, при цьому іпотечний договір від 27 лютого 2008 року укладений з відома та письмової згоди ОСОБА_6 (дружини та співвласника іпотекодавця), посвідченої приватним нотаріусом, та на дату його укладення ОСОБА_1 зі своїми неповнолітніми дітьми не були там зареєстровані, відповідно її права та права її дітей порушені не були.
 
Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо оцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
З цих же підстав не підлягають розгляду та дослідженню додані до касаційної скарги заявника документи як підтвердження її доводів. Відповідач не позбавлена права згідно з вимогами ЦПК України надати до суду апеляційної інстанції докази з поясненням поважності причин їх неподання до суду першої інстанції.
У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення у цій частині.
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов передчасного висновку про відхилення апеляційної скарги у повному обсязі.
 
Таким чином, під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, на підставі належних та допустимих доказів з`ясувати, чи придбавалась квартира - предмет іпотеки, де проживає відповідач із неповнолітніми дітьми, за рахунок кредиту Банку та застосувати відповідну норму статті 109 ЖК УРСР до правовідносин залежно від цього, а також вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати належну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року в частині залишення без змін рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року, яким задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня                    2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик
| В. В. Яремко