Постанова                                             
Іменем України
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/21646/15-ц
 
провадження № 61-28816св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В., ОСОБА_4 , про визнання набуття нерухомого майна недобросовісним та витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 лютого 2013 року він уклав з                          ОСОБА_4 договір позики, згідно з яким отримав від останнього борг у сумі 110 000 грн та зобов`язався повернути вказані кошти до 11 лютого 2017 року. Для забезпечення виконання зобов`язання між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку ОСОБА_4 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки сторони оцінили в 632 700,00 грн.
 
Вказував, що 04 вересня 2015 року він отримав від ОСОБА_4 лист                             з повідомленням про те, що останній 26 серпня 2015 року відступив право вимоги за договором позики та договором іпотеки ОСОБА_2 .
Крім того, 04 вересня 2015 року він отримав лист від 31 серпня 2015 року                    з повідомленням про намір ОСОБА_2 реалізувати предмет іпотеки.
 
Зазначав, що 10 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та                  ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстровим № 4713, відповідно до умов якого, продавець продає, а покупець купує у власність квартиру АДРЕСА_1 .
 
Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд: визнати набуття квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 52,7 кв. м ОСОБА_3 недобросовісним та витребувати її із чужого володіння.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року              у складі судді Ластовки Н. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано набуття нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , площею 52,70 кв. м, ОСОБА_3 недобросовісним.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належне ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , площею 52,70 кв. м.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 усупереч умовам договору позики від 11 лютого 2013 року, договору іпотеки                                     від 11 лютого 2013 року та статті 38 Закону України «Про іпотеку» відчужив предмет іпотеки, а ОСОБА_3 набув його без достатньої правової підстави на те.
 
Районний суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення в повному обсязі, оскільки позивач є неволодіючим власником майна та звернувся з позовними вимогами до володіючого невласника майна з метою витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1                    до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В., ОСОБА_4 , про визнання набуття нерухомого майна недобросовісним та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2013 року, отже наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що відповідач є недобросовісним, оскільки договір купівлі-продажу не оспорений.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу                Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував, у чому полягає порушення ОСОБА_1 положень договору позики від 11 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та не вказав будь-яких доказів, які б підтверджували таке порушення.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не вказав у своєму рішенні, які докази були ним проаналізовані та на яких правових підставах ґрунтується рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Вважає, що ОСОБА_2 не набув ні права власності на предмет іпотеки, ні права продажу предмета іпотеки.
 
Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу
 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд апеляційної інстанції належно дослідив матеріали справи, отже ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Вказує, що ОСОБА_1 , змінивши позовні вимоги, обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не ставив питання про визнання договору               купівлі-продажу недійсним.
 
Стверджує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язання за договором позики.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 110 000 грн, які позичальник зобов`язався повернути               до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі                  2 291,67 грн (том 1, а. с. 12).
Відповідно до пункту 4 вказаного договору у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язується сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми позики за кожний день прострочення починаючи з першого дня.
Згідно з пунктом 5 вказаного договору якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з чинним законодавством може бути звернено стягнення, де б воно не знаходилося та з чого не складалося.
 
11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_4 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , площею                 52,70 кв. м. (том 1, а. с. 13). 
 
10 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено додаток до договору позики від 11 лютого 2013 року, у якому зазначено, що сторони погодили, що ОСОБА_4 має право переуступити право вимоги за договором позики від 11 лютого 2013 року будь-якій іншій особі на власний розсуд (том 1, а. с. 150).
 
04 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відступлення прав вимоги, згідно якого ОСОБА_4 повідомив, що 26 серпня 2015 року всі права вимоги ОСОБА_1 за договором позики від 11 лютого               2013 року були відступлені фізичній особі - ОСОБА_2 , отже просив здійснювати виконання всіх зобов`язань за договором позики та договором іпотеки на користь нового кредитора (том 1, а. с. 18).
 
04 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про намір реалізувати предмет іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 22).
 
10 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстровим № 4713, відповідно до умов якого, продавець продав, а покупець придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 26).
Відповідно до пункту 1.3 вказаного договору, право продажу квартири виникло у продавця у зв`язку із порушенням умов договору позики                       від 11 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстровим № 1268, в тому числі договору відступлення права вимоги за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. 26 серпня 2015 року за № 811, а також на підставі положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», у тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в розділі VІ договору іпотеки.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Судами встановлено, що 11 лютого 2013 року між ОСОБА_4                           та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 суму позики у розмірі 110 000 грн,            а для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами у цей же день було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 . 
 
ОСОБА_4 скористався правом на відступлення прав вимоги та 26 серпня 2015 року всі права вимоги за договором позики від 11 лютого 2013 року перейшли до ОСОБА_2 . У зв`язку з невиконанням договору позики                від 11 лютого 2013 року, ОСОБА_2 10 вересня 2015 року відчужив ОСОБА_3 предмет іпотеки.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки вважав, що відповідачами не дотримано порядку продажу предмета іпотеки, передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема, 30-денного строку з моменту відправлення вимоги іпотекодавцеві.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2013 року, а підстави вважати, що відповідач є недобросовісним, відсутні.
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується.
 
У пунктах 22, 24, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
 
Отже, позов про визнання набувача майна недобросовісним не є належним способом судового захисту, а є однією з обставин, яку має бути доведено за вимогою про витребування майна. 
 
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку».
 
За змістом приписів частин першої, третьої статті 38 Закону України «Про іпотеку»  іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.
Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
 
Доводи касаційної скарги про недотримання 30-денного строку, передбаченого частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхиляє з огляду на положення вказаної статті, у якій зазначено, що у разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
 
Отже, висновки суду апеляційної інстанції про те, що спірне майно вибуло із володіння власника з його волі внаслідок порушення зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2013 року є правильними та підтвердженими під час розгляду справи.
 
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, яка заперечує його дійсність. У такому випадку заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.
 
Встановлено, що договір купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 не оспорений, отже відсутні підстави вважати, що       ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем немає, а згідно зі статтею            204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Оскільки ОСОБА_1 не спростовано презумпцію правомірності набуття  ОСОБА_3  права власності на спірне майно, право власності на спірне майно вважається набутим правомірно. 
 
Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті             81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Аналогічні норми містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції                  2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції.
 
З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Отже, суд апеляційної інстанції з дотриманням статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року забезпечив повний та всебічний розгляд справи, встановив всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надав правильну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами. При цьому апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, належно перевірив доводи сторін у справі та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк