Постанова                                    
Іменем України                     
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 640/20394/16-ц
провадження № 61-27672св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,          Курило В. П.,       
     
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг, 
 
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року у складі судді Попрас В. О., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня              2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст заяви
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, 
уточнивши який, просив стягнути на свою користь з: ОСОБА_3                19 489,76 грн у рахунок відшкодування коштів витрачених на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на шість місяців по 3 248,29 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року; ОСОБА_2 19 489,76 грн у рахунок відшкодування коштів витрачених на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на двадцять чотири місяці по 812,07 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року.
 
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він з 10 червня 2008 року після перенесеного в листопаді 2006 року інфаркту серця, є особою з інвалідністю ІІ групи, не працездатний, хворіє цукровим діабетом, синдромом діабетичної стопи, атеросклерозом нижніх кінцівок, бронхіальною астмою. Його дохід на місяць складає 1 320 грн. 
 
На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 червня         2009 року ОСОБА_3 сплачує на його користь аліменти в розмірі 605 грн щомісяця, після їх індексації Шевченківським відділом державної виконавчої служби з 20 квітня 2016 року розмір аліментів 1 759 грн. 
 
На підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова                                    від 07 грудня 2015 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто аліменти в розмірі 500 грн. Інших доходів позивач не має. 
 
У період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року на лікування та придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг позивач витратив грошові кошти у розмірі 38 979,53 грн, оскільки відповідачі матеріально забезпечені, мають змогу сплачувати грошові кошти на його додаткові витрати, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 22 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19 489,76 грн у рахунок відшкодування грошових коштів на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня                 2014 року по 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на шість місяців по 3 248,29 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року. Стягнув з               ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 489,76 грн у рахунок відшкодування грошових коштів на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на двадцять чотири місяці, по 812,07 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року. Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кожного по 275,60 грн судового збору. 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач потребує додаткових витрат у зв`язку з тяжкою хворобою.  
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 30 серпня 2017 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що  суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня              2017 року, провадження у справі закрити з підстав, передбачених статтею                205 ЦПК України (в чинній на час звернення з касаційною скаргою редакції).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що незважаючи на існування декількох судових рішень в інших справах з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з відповідачів стягнули майже               12 мінімальних з/п на користь батька, який й так отримує від них аліменти вище прожиткового мінімуму та має пенсію. На наявність на утриманні інших осіб у відповідача суд не звернув увагута проігнорував недостатній дохід відповідача і не підтвердженість витрат позивача.
 
На час винесення оскаржуваних рішень, існували інші судові рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав  (№ 640/2701/17, № 643/675/17, 643/14638/15-ц) достовірно відомі позивачеві на час подання ним своїх позовів, а тому судові рішення мають бути скасовані, а провадження у справі закрито з підстав, передбачених статтею 205 ЦПК України (в чинній на час звернення з касаційною скаргою редакції).
 
Звернення позивача з позовами є засобом заробітку. Користуючись своїм правом на звільнення від сплати судового збору, він подає по декілька десятків позовів у різні районні суди міста за рік. У значній частині йому відмовляють. Однак ту частину позовів, на яку відповідач не встигає відреагувати, суди задовольняють (частіше за все у формі заочних рішень).
 
Апеляційний суд не врахував при винесенні рішення наявність у ОСОБА_3 на утриманні двох дітей та дружини, обов`язків встановлених іншими судовими рішеннями з виплати аліментів неповнолітній донці від першого шлюбу                          (10 000 грн щомісяця) та обов`язку зі сплати проіндексованих аліментів позивачеві (2 113 грн щомісяця). Також не враховано розміри доходів відповідача, що складають 15-20 тис. грн щомісяця та унеможливлюють виплату таких сум без шкоди для своїх дітей та інших членів сім`ї.
 
Висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи що і являє собою неправильне застосування норм матеріального права у вигляді неправильного тлумачення статті 203 СК України.
 
Крім того, апеляційний суд порушив його права на судовий захист, оскільки згідно із судовою повісткою, засідання апеляційного суду у справі було призначено 30 серпня 2017 року на 12 год. 45 хв., він з`явився у призначений час на судове засідання, однак прочекавши майже дві години під залою судового засідання, покинув суд, оскільки засідання так і не розпочалося (тому немає звукозапису його голосу на ІТЗ). Згодом він дізнався, що засідання відбулося в той же день однак значно пізніше. Про час перенесеного судового засідання його повідомлено не було, і підтвердженням цього є зазначення часу у фонограмі судового засідання, що відрізняється від часу зазначеного в розписці. 
 
Оскільки належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі, є обов`язковим, участь у справі є процесуальним правом таких осіб, а згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та доведення суду переконливості своїх доводів (повідомлення про судове засідання є елементом змагальності та обов`язком суду), то неповідомлення про час судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
 
Заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу та доповнення до нього, мотивовані тим, що заочне рішення Київського районного суду м. Харкова                 від 22 березня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області                      від 30 серпня 2017 року прийняті з дотриманням вимог чинного законодавства і додержанням норм матеріального і процесуального права, і є обґрунтованими, логічними, законними і справедливими по суті. 
 
Ця справа про стягнення з синів додаткових витрат за минулі три роки.
 
Касаційна скарга базується лише на формальних, алогічних та заплутаних міркуваннях, не підтверджених ані фактами, ані законодавством України, а також намаганням ввести суд в оману за допомогою відвертого обману.
 
30 серпня 2017 року в суді апеляційної інстанції судове засідання відбулося. Так, на початку другого секретар суду вийшла із залу засідань у коридор і оголосила, що у колегії суддів обідня перерва і що судові слухання почнуться о 14 годині. Апеляційний суд не винен, що у оскаржувача знайшлися важливіші справи ніж судове слухання у апеляційній інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою   Вищого   спеціалізованого   суду   України   з   розгляду   цивільних   і кримінальних  справ  від  17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з  Київського районного суду                м. Харкова.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року  № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу  України,  Кодексу  адміністративного  судочинства  України та інших законодавчих актів»  касаційні скарги  (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
27 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
 
Відповідно до статей 158, 304 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції) справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, тобто в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
 
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції).
 
Частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 74 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції) передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
 
Судова повістка про виклик повинна бути вручена  з таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
 
Із матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2017 року Апеляційний суд Львівської області відклав розгляд справи на 30 серпня 2017 року на 12 год.                  45 хв., про що належним чином повідомив відповідача ОСОБА_3 та його адвоката Аксьонова Ю. (а. с. 217, 218). 
 
Згідно з журналом судового засідання від 30 серпня 2017 року розгляд справи апеляційним судом відбувся 30 серпня 2017 року о 15 год. 48 хв.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про повідомлення ОСОБА_3 та його адвоката Аксьонова Ю. про розгляд справи апеляційним судом 30 серпня 2017 року о 15 год. 48 хв., а тому відсутні правові підстави вважати, що відповідач та його адвокат були належним чином повідомлені про розгляд справи призначений на 30 серпня 2017 року саме на           15 год. 48 хв.
 
За таких обставин аргументи касаційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи в апеляційному суді 30 серпня 2017 року о 15 год. 48 хв. є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з                     11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
 
Однак, ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3 та його адвоката Аксьонова Ю., щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи 30 серпня 2017 року о 15 год.               48 хв., суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, питання про можливість розгляду справи у їх відсутність не вирішував, чим порушив конституційне право ОСОБА_3 на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи з урахуванням заочного розгляду справи судом першої інстанції, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін по суті позову, доказам у справі та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
 
                                                                                                            В. М. Коротун                                                                                                                     
                                                                                                            В. П. Курило