ПОСТАНОВА
Іменем України

13 листопада 2019 року 
Київ
справа №807/1525/16
адміністративне провадження №К/9901/51636/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Радишевської О.Р.,  Уханенка С.А., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №   807/1525/16
за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат, невиплачених при звільненні та їх компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати 
за касаційною скаргою ОСОБА_1  
на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017   року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Рейті.   І., суддів   Гаврилка   С.   Є., Луцовича   М.   М.
та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2018   року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Сеника Р.   П., суддів Кухтея Р.   В., Попка Я.   С., 

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1.          У жовтні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила: 
1.1.          Стягнути з відповідача належну заробітну плату та інші виплати, невиплачені при звільненні, та їх компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати в розмірі 71   422,94 грн, у тому числі: 2   950 грн - разова премія за виконання особового завдання; 31   058,28 грн (за період з 01   грудня 2014   року по 26   лютого   2015 року включно) - середній заробіток за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника не з його вини, а також перебування позивача в передбаченій чинним законодавством процедурі скорочення чисельності працівників; 7   569,74 грн - доплата суми вихідної допомоги при звільненні; 29   844,92 грн - компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку з затримкою термінів їх виплати.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем були порушені норми чинного законодавства щодо оплати праці та примусового стягнення заробітної плати та інших виплат, які не були виплачені їй при звільненні, а також сум компенсацій за несвоєчасну виплату таких сум. Наказом НБУ від 26   лютого 2015 року №   1213-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області (далі - Управління) у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. З моменту початку процедури звільнення позивачу з 26 листопада 2014   року по день звільнення їй не нараховувалася заробітна плата. Крім того, на думку позивача, їй безпідставно не виплачено разової премії за виконання особового завдання і не в повному обсязі здійснено виплату вихідної допомоги.
3.          Відповідач з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, указує, що постановою Правління НБУ від 20 листопада 2014   року №   736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності» призупинено з 01 грудня 2014 року виконання відповідними Управліннями частини їхніх функцій, у тому числі, у сфері організації готівково-грошового обігу, скорочено чисельність працівників та вирішено не здійснювати оплату праці працівникам Управління, які не залучаються до роботи. Таким чином, НБУ мав право самостійно визначати період часу, який характеризується як простій, з відповідною оплатою. Оскільки у зв`язку з проведенням АТО на території Луганської області склалися об`єктивні обставини, які не залежали від волі відповідача, не було можливості для виконання своїх функцій Управлінням на цій території після закінчення простою з 01 грудня 2014 року, ті працівники, які не були залучені у відрядження до м.   Києва для виконання частини функцій, не виконували своїх посадових обов`язків за трудовим договором із дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, то оплата праці позивачу не здійснювалася.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи
4.          До 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 працювала на посаді заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області.
5.          Відповідно до наказу від 26 червня 2014 року №   105-од/ДСК (з урахуванням змін, унесених наказом від 07 серпня 2014 року №   132-од-дск) з метою безперебійної роботи Управління НБУ в Луганській області на базі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області, з 01 липня 2014 року у відрядженні у місті Києві залучено мінімальну кількість працівників Управління для виконання функцій Управління, при цьому, працівникам Управління, які не були залучені у відрядження до м.   Києва, у тому числі позивачу, здійснювалась оплата відповідно до статті 113 Кодексу законів про працю України.
6.          Згідно із постановою Правління Національного банку України від 20   листопада 2014 року №   736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності», у зв`язку з нестабільною ситуацією, що склалася в м.   Луганську і спричинила через загрозу життю та здоров`ю працівників неможливість виконувати Управлінням Національного банку України в Луганській області своїх функцій, призупинено з 01 грудня 2014 року виконання Управліннями Національного банку України в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій та прийнято рішення про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці та затверджено граничну чисельність у кількості 11 одиниць.
7.          На виконання цієї постанови виконуючим обов`язки начальника Управління НБУ в Луганській області видано наказ від 26 листопада 2014 року №   234   -   к «Про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області», яким скорочено чисельність працівників Управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці.
8.          Пунктом 2 зазначеного наказу визначено обов`язок ознайомити працівників Управління з наказом про скорочення та попередити про наступне вивільнення до 26 грудня 2014 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням чисельності працівників (будь-яким можливим засобом зв`язку, зокрема, письмово під розписку особисто, поштовим, телефонним, факсимільним, електронною поштою).
9.          Наказом НБУ від 26 лютого 2015 року №   1213-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників і встановлено виплатити: компенсацію за 21   календарний день невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку згідно з вимогами статті 44 КЗпП України.
10.          Виплата заробітної плати в період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015   року позивачу не здійснювалася.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
11.          Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15   листопада 2017   року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
12.          Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач у період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015   року правомірно не здійснював позивачу нарахування та виплату заробітної плати, оскільки вона не залучалася до роботи. Крім того, у день звільнення позивача відповідач здійснив нарахування належних їй на момент звільнення виплат, а саме: компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку відповідно до вимог статті 44 КЗпП України.

ІV. Касаційне оскарження

13.          24 травня 2018 року, не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
14.          Порушення норм матеріального права позивачем доводиться у зв`язку з тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано частини третьої статті 32, статтю 103 КЗпП України в частині недотримання роботодавцем термінів повідомлення працівника про зміни систем і розмірів оплати праці у зв`язку зі змінами в організації  виробництва і праці, уведення нових або зміни наявних умов оплати праці у бік погіршення,  пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України в частині оплати праці працівника під час розірвання трудового договору за ініціативою власника з цих підстав. До того ж судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано положення статей 116, 117 КЗпП України.
15.          Судами першої та апеляційної інстанцій, за доводами позивача, не застосовано гарантії, надані працівнику статтями 12, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», висновки Конституційного Суду України, викладені у рішеннях від 15   жовтня 2013 року №   8-рп (стосовно державних гарантій щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника), від 15   жовтня 2013 року №   9-рп (стосовно компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) тощо.
16.          Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно не задовольнив її клопотання про проведення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції.
17.          Відповідачем надано відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться в цілому до незгоди з оцінкою, наданою судами встановленим обставинам справи, при цьому право на звернення до суду не є абсолютним.
18.          У відповіді на відзив позивач зазначає, що відзив узагалі не відповідає змісту касаційної скарги та вимогам, які висуваються до його оформлення.
19.          29 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження та витребувано з Закарпатського кружного адміністративного суду справу №   807/1525/16 (суддя-доповідач Білоус О.   В.).
20.          18 червня 2018 року справа №   807/1525/16 надійшла до Верховного Суду.
21.          06 червня 2019 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - №   645/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса   О.   В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг.
22.          Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 червня 2019 року визначено склад суду: головуючого суддю Шевцову   Н.   В., суддів Радишевську О.   Р., Уханенка С.   А.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
23.          Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
24.          За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
25.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
26.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
27.          Кодекс законів про працю України від 10 грудня 1971 року
27.1.          Відповідно до статті 34 простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
27.2.          Статтею 113 установлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові розряду (окладу).
27.3.          На підставі статті 116 при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
27.4.          В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
27.5.          Згідно зі статтею 117 у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
27.6.          При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
28.          Згідно зі статтею 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1)   суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2)   суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3)   суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
VІ. Позиція Верховного Суду
29.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
30.          Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
31.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
32.          У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що хоча позивач фактично була звільнена 26 лютого 2015 року, проте в період з 01 грудня 2014 року до 26   лютого 2015 року вона не отримувала заробітної плати.
33.          Оцінюючи вказаний факт, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність дій відповідача в цій частині, оскільки постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року №736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності» призупинено з 01   грудня 2014 року здійснення оплати праці працівникам Управління, які не залучаються до роботи.
34.          Разом з тим Верховний Суд уважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними.
35.          Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №   9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно із частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
36.          Судами попередніх інстанцій не з`ясовувалося питання про те, чи попереджалася позивач про істотні зміни в організації виробництва і праці, не з`ясовано також чи була вона ознайомлена із текстом постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року №736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності» та гарантіями, наданими нею для працівників, які звільнялися б у цей період.
37.          Крім того, судами не з`ясовано на якій правовій підставі позивача не залучали до роботи, хоча така можливість існувала.
38.          Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо виплати компенсацій за несвоєчасний розрахунок, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачу на момент звільнення виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку відповідно до вимог статті 44 КЗпП України.
39.          Водночас порушенням вимог статей 116 та 117 КЗпП України є також і безпідставна невиплата заробітної плати позивачу в період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року, якщо це буде встановлено судами під час нового розгляду справи.
40.          Відповідна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 19   квітня   2018 року в справі №   826/584/16 щодо аналогічних правовідносин.
41.          Під час здійснення нового розгляду справи судам попередніх інстанцій необхідно дослідити також питання щодо розміру заробітної плати позивача та інших сум, про стягнення яких на свою користь просить позивач.
42.          Отже, судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

VIІ. Судові витрати

43.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями   3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П о с т а н о в и в :

1.   Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.   Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017   року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27   квітня 2018 року в справі №   807/1525/16 скасувати.
3. Адміністративну справу №   807/1525/16 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат, невиплачених при звільненні та їх компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати направити на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      Н.   В.   Шевцова

Судді                                                                                          О.   Р.   Радишевська

                                                                                          С.   А.   Уханенко