Постанова
іменем України 
21 листопада 2019 року 
м. Київ
справа №  704/66/16-к
провадження № 51-10418км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового         
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 ,
законного представника особи, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру,   ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу законного представника ОСОБА_8 – ОСОБА_7 на ухвали Тальнівського районного суду Черкаської області від 4 серпня 2017 року та Кропивницького апеляційного суду від 31 січня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013250020000674, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Радиванівка Кам`янського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має, 
у вчиненні суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 152 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою районного суду частково задоволено клопотання прокурора, застосовано до ОСОБА_8 , котрий вчинив суспільно-небезпечні діяння, передбачені ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 152 КК,примусові заходи медичного характеру у вигляді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. 
Кримінальне провадження в частині вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, закрито за недоведеністю вчинення ним вказаного діяння.
Згідно з ухвалою суду  ОСОБА_8 вчинив задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування, вчинене щодо неповнолітньої та зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування, вчинене особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 153 КК, щодо неповнолітньої, за обставин детально викладених в судовому рішенні. В результаті протиправних дій ОСОБА_8 неповнолітній потерпілій ОСОБА_9 було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_8 – ОСОБА_7 , а ухвалу районного суду – без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі законний представник ОСОБА_8 – ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. Стверджує, що 22 вересня 2015 року суддя ОСОБА_10 розглянула матеріали клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру без його участі та без участі захисника, яка є обов`язковою. Ухвала районного суду від 4 серпня 2017 року є неправосудною, її постановлено необ`єктивним, зацікавленим складом суду, оскільки безпідставно не задоволено заяву про самовідвід судді ОСОБА_10 . При перегляді вищевказаного судового рішення апеляційний суд докази взагалі не досліджував, а під час судового розгляду 31 січня 2019 року був майже відсутній зв`язок з апеляційним судом внаслідок чого він не міг заявляти клопотання.  
Позиції учасників судового провадження
Законний представник ОСОБА_8 – ОСОБА_7 та захисник підтримали касаційну скаргу, просили скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення. 
У поданій касаційній скарзі  ОСОБА_7 , серед іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, тоді як у силу ст. 433 КПК їх перевірки до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Рішення місцевого суду щодо закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 152 КК в апеляційному порядку оскаржено не було та в касаційній скарзі не оспорюється.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 19 КК не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Статтею 92 КК визначено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиноюцього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь. В ст. 94 КК зазначені види примусових заходів медичного характеру.
Глава 39 КПК визначає підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, порядок здійснення досудового розслідування та судового розгляду, тощо.
Як убачається з матеріалів справи, суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень керувались вищезазначеними вимогами кримінального процесуального та кримінального законів.
Так, суд першої інстанції, під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, оцінивши в судовому засіданні досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 , будучи в стані неосудності, вчинив суспільно-небезпечні діяння, передбачені ч. 2 ст. 153 КК та ч. 3 ст. 152 КК.
В обґрунтування свого рішення суд поклав показання: потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні детально описала обставини вчинення ОСОБА_8 6 жовтня 2013 року насильницьких дій проти її волі, а саме здійснення з нею статевого акту неприродним, а потім природним способом; законних представників неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яким потерпіла одразу після події повідомила, що її зґвалтував ОСОБА_8 та вони викликали міліцію; свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що по зверненню про зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_9 оперативно-слідчою групою було встановлено особу ґвалтівника – ОСОБА_8 .
Також судом було досліджено: протоколи прийняття усної заяви про вчинення кримінального правопорушення та огляду місця події від 6 жовтня 2013 року; протокол огляду предметів, речей потерпілої, від 7 жовтня 2013 року; висновок судово-медичної експертизи № 70 від 15 січня 2014 року, згідно якого ОСОБА_8 на час вчинення насильницький дій щодо потерпілої міг виконувати статеві акти. 
Відповідно до акту комплексної судово-психіатричної експертизи № 475 від 25 жовтня 2013 року, на момент подій ОСОБА_9 розуміла характер та значення скоюваних з нею насильницьких дій сексуального характеру, її здатність чинити опір була суттєво знижена у зв`язку з небезпекою та загрозою для свого життя та здоров`я. 
Висновком судово-медичної експертизи № 662 від 11 листопада 2013 року встановлені тілесні ушкодження, заподіяні неповнолітній ОСОБА_9 протиправними діями ОСОБА_8 .
Згідно з актом судово-психіатричної експертизи № 412 від 23 жовтня 2013 року встановлено, що в період вчинення суспільно-небезпечних дій, як і на момент проведення експертизи, у ОСОБА_8 відмічалися прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноідної форми, з безперервним перебігом, актуальними галюцінаторно-маячними розладами і психопатоподібним дефектом особистості, через що він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними. За своїм психічним станом через відмічені в клінічній картині прояви агресивності і психопатологічної розгальмованості статевого потягу, що становить активний тип суспільної небезпеки, він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.
Крім того, аналогічний висновок було зроблено судовими експертами за результатами проведеної відносно ОСОБА_8 судово-психіатричної експертизи № 424 від 26 серпня 2014 року.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у справі фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що ці дані в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведеності факту вчинення ОСОБА_8 інкримінованих суспільно-небезпечних діянь відносно неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 .
При цьому, згідно висновку додаткової судово-психіатричної експертизи № 177 від 24 квітня 2017 року, у ОСОБА_8 спостерігається стійке багатомісячне покращення психічного стану, за своїм психічним станом на теперішній час він виявляє ознаки хронічного психічного захворювання на шизофренію параноїдну, з безперевно-прогресуючим типом перебігу, на пізньому етапі розвитку процесу, прояви вираженого субкомпенсованого змішаного дефекту особистості в межах медикаментозної ремісії, що позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на теперішній час.
Разом з цим, суд звернув увагу на пояснення лікаря ОСОБА_14 , судових експертів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо позитивної динаміки та покращення психічного стану ОСОБА_8 , урахував його особу, котрий за місцем проживання характеризується посередньо, є інвалідом другої групи, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, знаходиться на диспансерному обліку в психоневрологічному кабінеті з 1995 року, та дійшов обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. 
Судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру проведено у відповідності з положеннями ст. 512 КПК, а ухвала районного суду відповідає вимогам ст. 513 КПК.
Крім того, доводи законного представника  ОСОБА_8 – ОСОБА_7 , викладені у його касаційній скарзі, фактично аналогічні за змістом доводам, які були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх, визнав ці доводи неспроможними і відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що усі докази досліджено та оцінено судом першої інстанції відповідно до  вимог КПК.
Зокрема суд зазначив про безпідставність доводів апелянта щодо закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , зважаючи на первинні пояснення потерпілої ОСОБА_9 про її зґвалтування невідомою особою. 
Як убачається з матеріалів справи, потерпіла одразу наголошувала на тому, що її зґвалтував ОСОБА_8 , вона впізнала його до початку слідчої дії – впізнання особи та під час її проведення, він сидів крайнім під номером 4, проте коли попросила щоб він заговорив, ОСОБА_8 почав говорити німецькою мовою, вона була дуже налякана і схвильована, тому не змогла вказати прямо на нього. Лише коли вийшла, сказала про це батькові та працівникам міліції. Потерпіла зазначала, що впізнала ОСОБА_8 по статурі, проходці та обличчю. 
Такі  показання потерпілої є стабільними та послідовними, що спростовує твердження законного представника  ОСОБА_7 про  фабрикування кримінального провадження щодо   ОСОБА_8 . 
Не гуртуються на нормах закону і доводи, викладені в касаційній скарзі щодо безпідставного незадоволення заяви судді ОСОБА_10 про самовідвід, та як наслідок - розгляд справи необ`єктивним, зацікавленим складом суду.
Заява судді ОСОБА_10 про самовідвід розглядалася іншим складом суду у відповідності до вимог КПК, і викладені в ній обставини не були визнані  підставами для задоволення самовідводу. До того ж попереднє рішення судді ОСОБА_10 у даному провадження (ухвала про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо   ОСОБА_8 ) вищестоящою інстанцією не скасоване, остаточне рішення суддею у справі не приймалося, кримінальне провадження не розглядалося по суті,  що свідчить про відсутність обставин, передбачених  ст.75, 76 КПК, що виключають участь судді у кримінальному провадженні. Також учасниками процесу не було заявлено відводи судді ОСОБА_10 .
З матеріалів справи убачається, що ухвалою від 22 вересня 2015 року було відкладене підготовче судове засудження з розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні у зв`язку з неявкою захисника ОСОБА_17 та законного представника ОСОБА_8 – ОСОБА_7 , а тому доводи останнього про проведення розгляду справи за їх відсутності, є необґрунтованими.
Доводи законного представника ОСОБА_7 про те, що під час апеляційного розгляду 31 січня 2019 року він не міг заявити клопотання, оскільки був майже відсутній зв`язок з апеляційним судом, спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що останній на запитання головуючого відповів, що відводів складу суду не заявляє, при цьому він заявив клопотання про дослідження доказів, яке суд визнав передчасним та в подальшому відмовив в його задоволенні, зазначивши підстави прийнятого рішення. Будь-яких інших заяв чи  клопотань (в тому числі щодо якості відео-зв`язку) від учасників процесу не надходило. Також, представнику було надано можливість виступити у судових дебатах, після чого колегія суддів вийшла до нарадчої кімнати для прийняття рішення. 
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотаннями учасників судового провадження суд апеляційної інстанції може (але не зобов`язаний) дослідити лише докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. 
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2017 року № 5-465(15)16 зроблено висновок про застосування норми права, згідно з яким наявність підстав для зміни або скасування вироку, ухвали не породжує для цього суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із доказів, досліджених судом першої інстанції, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а законним представником  ОСОБА_7 протилежне не доведене.
Наведені в касаційній скарзі мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Незгода скаржника з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не встановила, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвали Тальнівського районного суду Черкаської області від 4 серпня 2017 року та Кропивницького апеляційного суду від 31 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу законного представника ОСОБА_8 – ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                     ОСОБА_3