Постанова 
Іменем України
 
05 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 205/1262/16-ц
провадження № 61-31792св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України,
третя особа - прокуратура Дніпропетровської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня                  2017 року у складі судді Федченко В. М. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П. та касаційну скаргупрокуратури Дніпропетровської області на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа - прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа - прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором порушено кримінальну справу № 99096903 щодо начальника служби вагонного господарства державного підприємства «Придніпровська залізниця» ОСОБА_2 та щодо неї - начальника фінансово-економічного відділу цієї служби за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Кримінальну справу для організації досудового слідства прокурором передано у слідчий відділ СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську. При проведенні досудового слідства,                           23 червня 2009 року слідчим слідчого відділу податкової міліції СДПІ по роботі з великими платниками податків порушено ще одну кримінальну справу за ознаками частини другої статті 366 КК України та об`єднано її із справою № 99096903. Того ж дня слідчим винесено постанову про притягнення її в якості обвинуваченої за частиною третьою статті 212 і частиною другою статті 366 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на її майно. 
10 липня 2009 року, виконуючим обов`язки прокурора м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок і справу передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду. Справа за її обвинуваченням розглядалася Кіровським районним судом                                                            м. Дніпропетровська понад п`ять років. 09 вересня 2014 року постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська кримінальна справа направлена прокурору м. Дніпропетровська для організації додаткового розслідування. Обраний їй запобіжний захід - підписка про невиїзд, судом залишено без змін. 24 грудня 2014 року прокуратурою м. Дніпропетровська кримінальну справу № 99096903 направлено для додаткового розслідування до слідчого відділу Лівобережної об`єднаної ДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів в України у Дніпропетровській області, де справу зареєстровано як кримінальне провадження № 32015100110000102 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України. З грудня 2014 року досудове слідство у кримінальному провадженні здійснювалося слідчим СУ фінансових розслідувань   ГУ ДФС у Дніпропетровській області Шкарупою Б. А. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалося прокуратурою Дніпропетровської області. 
Із повідомлення прокуратури Дніпропетровської області від 17 серпня                   2015 року їй стало відомо, що 31 липня 2015 року слідчим Шкарупою Б. А. винесено постанову про закриття кримінального провадження                                              № 32015100110000102 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб складу кримінального правопорушення. Про скасування запобіжного заходу та арешт майна не повідомлялося. 22 вересня 2015 року і 04 грудня 2015 року її захисником - адвокатом Савченко В. П. на ім`я начальника слідчого управління ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області подавалися адвокатський запит і звернення з вимогою видати копію постанови про закриття кримінального провадження та надати можливість ознайомитись із матеріалами відповіді, які не було надано. 03 грудня 2015 року її захисник звернувся до прокуратури Дніпропетровської області зі скаргою на обмеження органами досудового слідства і прокуратури конституційних прав. Вимагав надати копію постанови про закриття кримінального провадження, скасування запобіжного заходу та арешту майна. Проте, до цього часу ні відповіді від прокуратури, ні копії постанови про закриття провадження не надійшло.
Період її незаконного перебування під слідством і судом, тобто з 23 червня 2009 року - дня винесення незаконної постанови про притягнення її в якості обвинуваченої і незаконного обрання запобіжного заходу до 31 липня                    2015 року - дня закриття кримінального провадження становить 6 років                     1 місяць та 7 днів або - 73 місяці і 7 днів. Увесь цей час, не вважаючи себе винною, вона вимушена була багаторазово з`являтися на виклики слідчих і суду, приймати участь у слідчих діях і судових засіданнях в якості обвинуваченої, підсудної, доводити свою невинуватість та незаконність обраного запобіжного заходу. Оскільки, всі виклики до слідчого і в суд здійснювалися в робочі дні, вимушена була змінювати робочий розпорядок, виправдовуватись перед керівництвом підприємства, давати пояснення, міняти свої робочі плани. Будучи обмеженою у свободі пересування обраним їй запобіжним заходом, з 23 червня 2009 року не виїздила у відпустки, всі відпустки проводила вдома, тоді як до обрання запобіжного заходу позивач щорічно проводила відпустки за межами області. Таким чином, внаслідок незаконного обвинувачення та обрання запобіжного заходу відбулися негативні зміни в її житті, були порушені звичні соціальні зв`язки, стосунки в колективі та інші негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач зазнала певних обмежень своїх цивільних прав, передбачених Конституцією України щодо свободи пересування, свободи обрання місця проживання та розпорядження належним їй рухомим та нерухомим майном. Все це зумовило глибокі душевні страждання, які вона вимушена була переносити у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, порушенням її конституційних прав, принижень честі і гідності. 
Тому просила стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на її користь моральну шкоду в розмірі                    234 322,54 грн, завдану незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, судові витрати віднести за рахунок держави.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року позов задоволено частково; стягнуто з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь                           ОСОБА_1 117 164,00 грн; у задоволення решти вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незаконними діями органів досудового слідства порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість та завдано моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 зазнала душевних страждань у зв`язку з притягнення її до кримінальної відповідальності та перебуванням під підпискою про невиїзд, що спричинило порушення нормального та звичного способу життя. Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 та визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на пункт 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-УІІІ, та застосував як розрахункову величину мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600,00 грн на місяць для визначення розміру моральної шкоди.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня                    2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 234 322,54 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилково визначив розмір моральної шкоди, розрахувавши його з мінімальної заробітної плати 1600,00 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди слід керуватися статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», якою встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня 2017 року - 3 200,00 грн. Отже розрахунок моральної шкоди слід провести виходячи саме із мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на 2017 рік (час ухвалення судового рішення), що становить 3 200,00 грн. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),                            Державна Казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до ВССУ, Прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судоми норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Ухвалою ВССУ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Дніпропетровської  у вказаній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
29 травня 2018 року справу № 205/1262/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 31 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором порушено кримінальну справу № 99096903 по відношенню до начальника служби вагонного господарства ДП «Придніпровська залізниця» ОСОБА_2 та начальника фінансово-економічного відділу цієї служби - ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України. 
23 червня 2009 року слідчим слідчого відділу податкової міліції СДПІ по роботі з великими платниками податків Брилою Є . А. порушено кримінальну справу у відношенні  начальника служби вагонного господарства ДП «Придніпровська залізниця» ОСОБА_2 та начальника фінансово-економічного відділу цієї служби - ОСОБА_1 за ознаками частини другої статті 366 КК України та об`єднано її із справою № 99096903.
24 червня 2009 року слідчим слідчого відділу податкової міліції СДПІ по роботі з великими платниками податків Брилою Є. А. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої за частиною третьою статті 212 і частиною другою статті 366 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на її майно.
10 липня 2009 року виконуючим обов`язки прокурора м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 99096903 у відношенні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і справу передано у Кіровський районний суд м. Дніпропетровська для розгляду по суті.
Судом першої інстанції витребовувалося для огляду кримінальне провадження № 32015100110000102, в якому міститься постанова слідчого СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Дніпропетровську Брила Є. А. від 16 вересня 2009 року про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 
09 вересня 2014 року постановою Кіровського районного суду                                              м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за частиною третьою статті 212 і частиною другою статті                   366 КК України направлено прокурору м. Дніпропетровська для організації досудового розслідування. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_1 залишено без змін.
Відповідно до листа   прокуратури м. Дніпропетровська від 27 травня                       2015 року досудове розслідування у кримінальній справі доручено СВ Лівобережної ОДШ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області та внесено дані до ЄРДР за № 32015100110000102.
31 липня 2015 року постановою слідчого СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області Шкарупи Б. А. кримінальне провадження № 32015100110000102 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб складу кримінального правопорушення.
Період   перебування ОСОБА_1 під слідством (з 23 червня 2009 року - дня винесення постанови про притягнення її в якості обвинуваченої і обрання запобіжного заходу до 31 липня 2015 року - дня закриття кримінального провадження) становить 6 років 1 місяць 7 днів або 73 місяці і 7 днів.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтями 55, 56 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено також статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з цією статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.
Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону                № 266/94-ВР).
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пунктів 1, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження                                       № 14-342цс18).
Встановивши завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з тривалим досудовим розслідуванням кримінальної справи щодо неї, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про право позивача на її відшкодування.
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, суд апеляційної інстанції визначив розмір такого відшкодування (234 322,54 грн) з розрахунку мінімальної заробітної плати - 3 200,00 грн, правильно застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР. Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах                                          від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження                                                   № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі                                             № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).
Касаційний суд відхиляє доводи Державної казначейської служби України про те, що служба є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, тому немає правових підстав для покладення на неї відповідальності за завдану ОСОБА_1 моральну шкоду, оскільки такі твердження спростовуються нормами чинного законодавства.
Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Згідно з пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України посилається на те, що позивачем порушено порядок звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди, оскільки розмір такого відшкодування повинен визначити орган, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, шляхом винесення відповідної постанови чи ухвали. 
Статтею 11 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання.
Відповідно до статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). 
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.
Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі постановлення ухвали про закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав покладається на один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу. Проте відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування шкоди, встановленого Законом № 266/94-ВР.
Стосовно ОСОБА_1 . СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області не виконано передбаченого законодавством обов`язку роз`яснення порядку поновлення її порушених прав, тому вона набула права звернутися до суду.
Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, пред`явлення позову.
Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 14-298цс18.
У касаційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області посилається на те, що при визначенні суми відшкодування апеляційний суд застосував неправильні норми матеріального права та дійшов помилкових висновків, що розрахунок моральної шкоди слід здійснювати виходячи із Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік».
Суд касаційної інстанції відхиляє вказані доводи, оскількиЗаконом                                   № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Ухвалою ВССУ від 29 листопада 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня                           2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов