Постанова
Іменем України 
 
21 жовтня  2019  року
м. Київ
 
справа № 265/1817/14-ц
провадження № 61-10621св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,  Русинчука М. М.,   
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
   
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Костромітіної О. О. та постанову апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П.,                         Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» або банк» звернувся з позовом  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.  
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 03 жовтня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 3 000 000 грн, зі сплатою 22% річних за користування кредитними коштами, зі строком повернення до 02 жовтня 2017 року.
21 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, відповідно до якої банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 8 000 000,00 грн.
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між  банком, ОСОБА_1 та ПП «Максаван» укладено договір  поруки,  та  між банком і ОСОБА_2 , банком і ОСОБА_3 укладено договори іпотеки та застави рухомого майна. 
Додатковою угодою від 30 вересня 2013 року № 2 до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, укладеною між  ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 , пункт 2.2. кредитного договору викладено у новій редакції «2.2. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат, виступає договір іпотеки № ZXA 039523.60519.001 від 03 жовтня 2012 року та додаткові угоди до нього, договір застави рухомого майна                                            № ZXA019500.60530.001 від 03 жовтня 2012 року та додаткові угоди до нього, договір іпотеки № ZXR.039523.60537.004 від 21 грудня 2012 року та додаткові угоди до нього, договір № РХ029031.60537.001 від 03 жовтня 2012 року та додаткові угоди до нього.».
Також внесено зміни до пункту 2.5 кредитного договору щодо графіку погашення заборгованості.
У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 05 березня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 7 727 148,32 грн.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором та додатковими угодами до кредитного договору, звернути стягнення на предмети іпотеки і застави та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя                        від 23 серпня 2017 року,  залишеним без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року, позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором від 03 жовтня 2012 року, додатковою угодою від 21 грудня 2012 року та додатковою угодою                     від 30 вересня 2013 року до кредитного договору, яка станом                                 на 05 березня 2014 року становить 7 727 148,32 грн.
Із метою задоволення вимог банку за кредитним договором                                      від 03 жовтня 2012 року, додатковою угодою від 21 грудня 2012 року, додатковою угодою від 30 вересня 2013 року до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року у розмірі 7 727 148,32 грн, яка складається з поточної заборгованості за тілом кредиту - 7 171 023,81 грн; простроченої заборгованості за тілом кредиту - 80 000,00  грн; поточної заборгованості за процентами - 140 355,58 грн; простроченої заборгованості за процентами - 278 326,65 грн; заборгованості за штрафом/ пенею -                        57 442,28 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів за початковою ціною предмета іпотеки 7 000 000,00 грн за договором іпотеки № ZXR039523.60519.001 від 03 жовтня 2012 року, договором про внесення змін від 21 грудня 2012 року та договором про внесення змін від 30 вересня 2013 року до договору іпотеки                                     № ZXR039523.60519.001 від 03 жовтня 2012 року, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»  та ОСОБА_2 , а саме: готельний комплекс та кафе загальною площею 4260,7 кв. м на АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці за цією ж адресою площею 0,0467 га, кадастровий номер 1412300000:01:007:0143, яка знаходиться в оренді у ОСОБА_2 згідно договору оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2009 року, укладеного між іпотекодавцем та Маріупольською міською радою, зареєстрованого у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 15 жовтня 2009 року за № 040919800016, цільове призначення земельної ділянки: для функціонування готелю (обслуговування існуючої будівлі готельного комплексу), з початковою ціною продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів в розмірі 100,00% від вартості предмету застави, визначеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України.
Зазначено, шо рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки не підлягає виконанню у період чинності Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».
Звернуто стягнення на предмет застави шляхом проведення публічних торгів за початковою ціною предмета застави 292 000,00 грн за договором застави рухомого майна № ZХА019500.60530.001                                    від 03 жовтня 2012 року, договором про внесення змін №1 від 21 грудня 2012 року та договором про внесення змін №2 від 30 вересня 2013 року до договору застави рухомого майна № ZХА019500.60530.001                                   від 03 жовтня 2012 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 , на таке майно (предмет застави): автомобіль марки Lexus RХ 350, чорного кольору, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований                      1-м ВРЕР міста Маріуполя при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 28 лютого 2009 року, з початковою ціною продажу предмету застави з прилюдних торгів у розмірі 100,00 % від вартості предмета застави, визначеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України.
В іншій частині  позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.  
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заборгованість за кредитним договором та додатковими угодами, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, підлягає стягненню з  відповідачів. Установивши факт невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, зобов'язання за яким забезпечено іпотечним та заставним майном, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись з таким вирішенням спору,   ОСОБА_1 (боржник) подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та  ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга   ОСОБА_1  аргументована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що у його представника  не було повноважень приймати участь у судових засіданнях в зв'язку з закінченням терміну довіреності, що свідчить про порушення процесуального права.  
Крім того, суди попередніх інстанцій не надали оцінки умовам кредитного договору, які не містять інформації про розмір щомісячного платежу з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, а наведений графік вводить позичальника, який є споживачем фінансових послуг в оману.    
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором і одночасно вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави не врахував, що це призведе до подвійного стягнення.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» подало відзив, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.
Витребувано з Орджонікідзевського районного суду міста Києва Маріуполя Донецької області зазначену справу.
Зупинено виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 03 жовтня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                                        № MKLNF3.60518.002, за умовами якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 3 000 000 грн зі сплатою 22 % річних та терміном повернення до 02 жовтня 2017 року.
21 грудня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»  розвитку» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року, за умовами якої банк надав останньому кредит у розмірі 8 000 000,00 грн.
У пункті 2.2. додаткової угоди зазначено, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат виступає договір іпотеки № ZXR039523.60519.001                        від 03 жовтня 2012 року, договір іпотеки № ZXR039523.60537.004                     від 21 грудня 2012 року, договір поруки № РХ029031.60537.001                             від 03 жовтня 2012 року.
03 жовтня 2012 року між  банком  та   ОСОБА_2  укладено договір іпотеки № ZXR039523.60519.001.
Згідно пункту 2 договору іпотеки іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору          від 03 жовтня 2012 року № MKLNF3.60518.002.
Договором про внесення змін  від 21 грудня 2012 року № 1 та договором про внесення змін  від 30 вересня 2013 року № 2 до договору іпотеки передбачено, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань   ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором                                                  від 03 жовтня 2012 року № MKLNF3.60518.002 у розмірі 8 000 000,00 грн.  
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед  банком за кредитним договором від 03 жовтня 2012 року № MKLNF3.60518.002, іпотекодавець   ОСОБА_2 передав у іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: готельний комплекс та кафе загальною площею      4260,7  кв. м на АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області 25 вересня 2012 року.
Згідно пункту 9 договору іпотеки сторони домовились, що загальна вартість предмету іпотеки складає 7 000 000,00 грн.
Пунктами 19.8.1, 19.10 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання терміну виконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення.
03 жовтня 2012 року між   ОСОБА_3 (заставодавець), яка є майновим поручителем ОСОБА_1 , та  банком  укладено договір застави рухомого майна № ZXA019500.60530.001, згідно з яким ОСОБА_3 передала в заставу автомобіль марки Lexus RX 350, чорного кольору, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 1-шим ВРЕР міста Маріуполя при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 28 лютого 2009 року.
Згідно пункту 2 договору застави заставою забезпечується виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору          від 03 жовтня 2012 року.
Сторони визначили, що вартість предмета застави складає                                 292 000,00 грн.
У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 05 березня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 7 727 148,32 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК Українизобов`язання повинно виконуватись у строк, що встановлений у договорі.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За статтею 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків.
Відповідно до частини другої статті 1054  та  частини другої статті 1052 ЦК України  наслідками порушення боржником зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Суди встановили, що 03 жовтня 2012  року  ОСОБА_1 уклав з банком кредитний договір, а  21 грудня 2012 року та 30 вересня 2013 року додаткові угоди до кредитного договору, за умовами яких ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» свої зобов`язання за кредитним договором від 03 жовтня 2012 року та вищевказаними додатковими угодами виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти. Відповідач кредит не повернув, проценти не сплатив, що не заперечувалось ним під час судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданої позивачем станом на         05 березня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 7 727 148,32 грн, яка складається з 7 171 023 ,81 грн - заборгованості за тілом кредиту;                  80 000,00  грн - простроченої заборгованості за тілом кредиту;                             140 355,58 грн - поточної заборгованості за процентами; 278 326,65 грн - простроченої заборгованості за процентами; 57 442,28 грн - заборгованості за штрафами/пенею, яка підлягає стягненню саме з  ОСОБА_1 , як позичальника. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є солідарними боржниками, оскільки вони є майновими поручителями, які несуть відповідальність за порушення умов кредитного договору позичальником в межах вартості майна, яке є предметом забезпечення вищевказаного кредитного договору. 
Частиною першою статті  33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтями 572, 574 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права,  встановивши, що ОСОБА_1 не виконав свої кредитні зобов'язання, а іпотекодавець та заставодавець також є зобов'язаними перед банком за неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та додатковими угодами в межах вартості майна, яке є предметом забезпечення, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог  ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».
Доводи касаційної скарги про те, що стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки та застави призведе до подвійного стягнення колегія суддів відхиляє, оскільки наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням. На підставі цього застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права  не є подвійним стягненням заборгованості. 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження                               № 12-117гс).
Аргументи касаційної скарги про те, що умови кредитного договору не містять інформації про розмір щомісячного платежу з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, а наведений графік вводить позичальника, який є споживачем фінансових послуг в оману, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідач оспорював зазначений  кредитний договір та додаткову угоду до нього і рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання їх недійсними було відмовлено.
Посилання на те, що у представника не було повноважень приймати участь у судових засіданнях в зв`язку із закінченням терміну довіреності, колегія суддів також відхиляє, оскільки участь представника в судовому засіданні після закінчення терміну довіреності не є процесуальним порушенням, яке відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.   
Інші доводи на правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій не впливають та їх не спростовують.  
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,                        від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішеннявідповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року та постанови апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2018 року  зупинено  виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання зазначеного рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року  залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 3017 року
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.     
                                                                         
Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук