Постанова                                    
Іменем України        
02 жовтня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 487/7610/15-ц
провадження № 61-23815св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,              Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від               09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І., Локтіонової О. В.,                  Прокопчук Л. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позивач вказувала, що 8 серпня 2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, шлюбні відносини з яким припинились у вересні 2015 року. 21 липня 2009 року, тобто під час шлюбу, вони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), право власності на яку зареєстровано за відповідачем.
Посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй користуватись указаним житлом, позивачка в уточнених вимогах просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири.
ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов про визнання права власності на спірну квартиру лише за ним, посилаючись на те, що це житло було придбане не за спільні кошти сторін, а за гроші його матері, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року у складі судді Андрощук В. В. первісний позов задоволено, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачка має право на її половину.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Заводського районного суду                          м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд не звернув уваги на ту обставину, що джерелом набуття спірної квартири були не тільки спільні кошти сторін, а й кошти, надані відповідачу його батьками. Причому останніх коштів було значно більше, тому колегія суддів дійшла висновку, що за позивачкою можна визнати право власності тільки на 1/6 частку у праві власності на спірну квартиру, а за відповідачем - на 5/6 часток.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому його рішення є необґрунтованим. Заявниця вказує, що місцевий суд, на відміну від суду апеляційної інстанції, дійшов до вірного висновку щодо джерела походження коштів, а та обставина, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 не знайшла свого підтвердження та не була доведена належними та допустимими доказами.
Заявник вказує на те, що судом апеляційної інстанції взагалі не було оцінено договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року та обставин його укладення, адже заявник особисто надавала згоду на його укладення, а грошові кошти при купівлі квартири були отримані попередньою власницею безпосередньо від ОСОБА_2 Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 взагалі не були присутні ні при укладенні договору, ні при передачі коштів.
Крім того заявниця вказує, що судом першої інстанції було вірно встановлено мету придбання спірної квартири - спірна квартира була придбана з метою спільного проживання сторін, тобто в інтересах сім`ї, у вказаній квартирі подружжя проживало разом та вело спільне господарство.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_2 касаційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Заводського районного суду міста Миколаєва.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
18 травня 2018 року справу № 487/7610/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня          2008 року.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.
За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на придбану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №557 від 21 липня 2009 року.
В ході апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції було встановлено, що під час шлюбу сторони стаціонарно навчалась в Миколаївському національному університеті ім. В. О. Сухомлинського: позивачка - з 2006 року по 30 червня 2009 року на державному забезпеченні, а відповідач - з 2005 року по 2010 рік - за контрактом.
Відповідач під час навчання доходів не мав, а позивачка за період з серпня 2008 року по червень 2009 року отримала 23 390,37 грн соціальної допомоги та стипендії. 
На весіллі сторони отримали в подарунок грошові кошті, які вони 23 серпня 2008 року розмістили на депозитних рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк», кожен по 500 доларів США.
6 липня 2009 року, тобто за 15 днів до 21 липня 2009 року, сторони одночасно зняли зі своїх депозитів по 531,56 доларів США, що на той час за курсом НБУ було еквівалентним по 4072 грн. 92 коп. Це підтверджено виписками з особових рахунків сторін у ПАТ КБ «ПриватБанк».         
Незадовго до купівлі квартири (12 та 15 червня 2009 року) мати відповідача,                 ОСОБА_9 , зняла зі своїх депозитних рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк» 1237, 29 євро і 2276, 25 доларів США, що на той час становило 31 137, 79 грн.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Суд апеляційної інстанції, на його думку, дійшов беззаперечного висновку про те, що доводи позивачки, що вказані кошти у вигляді соціальної допомоги та стипендії збирались і були витрачені на придбання спірної квартири, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки навіть законодавчо встановлений прожитковий мінімум у вказаний період часу становив 649 грн. в місяць на одну особу. Спірна квартира була придбана за кошти, які біли отримані подружжям у дар на весілля, а решта суми була надана матір`ю позивача. 
Таким чином, розподіливши внески сторін у придбання спірної квартири, суд апеляційної інстанції вважав за можливе визнати за ОСОБА_1 - 1/6 частку у праві власності на спірну квартиру, а за ОСОБА_2 - на 5/6 часток
Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції Верховний Суд не може погодитись у зв`язку із наступним.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Статтею 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
 Зміст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить відомостей про те, що покупцем є матір позивача - ОСОБА_9 . Судом апеляційної інстанції також не встановлено, що ОСОБА_9 ставила питання про переведення на неї прав покупця за даним договором, як до особи, яка внесла кошти за цим договором.
За положеннями статті 57 СК України в редакції, чинній на момент придбання спірної квартири, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Ураховуючи те, що спірна квартира, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , набута за договором купівлі-продажу після укладення шлюбу між сторонами, а ОСОБА_2 не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута за кошти, які належали йому особисто, суд апеляційної інстанції помилково відніс 5/6 часток даної квартири до особистої приватної власності відповідача за первісним позовом та залишено поза увагою ту обставину, що спірна квартира набувалась для спільного проживання сторін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд зазначає, що місцевий суд, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, крім того залишив поза увагою те, що при укладенні вищезгаданого договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 у відповідності до частини третьої статті 65 СК України надавала нотаріально посвідчену згоду на укладення ОСОБА_2 вищевказаного договору, а тому колегія суддів вважає висновок суду апеляційної інстанції про можливість визнання за ОСОБА_2 права власності на 5/6 часток спірної квартири необґрунтованим. 
Отже доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам внаслідок чого скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження в ході касаційного розгляду справи.
Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно квитанції від 28 лютого 2017 року № 1ASU56075 ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 650,00 грн.
Оскільки судом касаційної інстанції касаційну скаргу задоволено, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на позивача за первісним позовом.
У зв`язку і наведеним із ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у сумі 650,00 грн.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року скасувати.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 листопада 2016 року  залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 650,00 грн у відшкодування судових витрат
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська