Постанова
Іменем України
31 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 345/4069/17
провадження № 51-2226км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 4 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017090170001297, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грабівка Калуського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 310, ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 1 ст. 310, ч. 3 ст. 309 КК, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 310 КК – у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн; за ч. 3 ст. 309 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу – у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням 20 відсотків від суми його заробітку у дохід держави. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено  ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням 20 відсотків від суми його заробітку в дохід держави. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Згідно з вироком суду      ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він вчинив  незаконний посів або незаконне вирощування  конопель у кількості від десяти до п`ятдесяти рослин, а також незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, в особливо великих розмірах, вчинені особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст. 310 КК, за таких обставин.
Так, на початку травня 2017 року  ОСОБА_7 через всесвітню мережу Інтернет придбав у невстановленої особи насіння рослин роду конопель, яке за місцем свого проживання (на АДРЕСА_2 ) посіяв та протягом липня–вересня вирощував.
У такий же період і за таких же обставин ОСОБА_7 придбав насіння рослин роду конопель, яке на узбіччі дороги неподалік р. Лімниця у м. Калуші (житловий масив «Підгірки») посіяв та протягом липня-вересня вирощував.
Крім того, у травні 2017 року ОСОБА_7 через всесвітню мережу Інтернет придбав у невстановленої особи насіння рослин канабісу, виготовив з нього канабіс, який зберігав без мети збуту.  
Під час проведення 23 вересня 2017 року санкціонованого обшуку: за місцем проживання      ОСОБА_8 , на вищевказаній території (ж/м «Підгірки» у м. Калуші), у належному останньому автомобілі «Fiat Scudo» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та в гаражному приміщенні ( АДРЕСА_3 , гаражний кооператив, масив № НОМЕР_2 , гараж № НОМЕР_3 ),  а також у нежилому будинку ( АДРЕСА_2 ), працівники поліції вилучили 24, 13 рослин конопель, канабіс масою 58,106 г,  1420,960 г, 2395,878 г (у перерахунку на суху речовину).
Івано-Франківський апеляційний суд 4 квітня 2019 року скасуваввирок місцевого суду щодо     ОСОБА_8   та ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив засудженому покарання: за ч. 1 ст. 310 КК – у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн; за ч. 3 ст. 309 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувативирок апеляційного суду та призначитиновий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений посилається на надмірну суворість призначеного йому апеляційним судом покарання. На думку скаржника, суд першої інстанції при призначенні покарання за ч. 3 ст. 309 КК із застосуванням ст. 69 КК повною мірою врахував тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, які мають правове значення, натомість апеляційний суд формально зазначив, що узяв до уваги ці ж обставини. Також стверджує, що згаданий суд поряд з обставинами, які пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття), безпідставно не визнав пом`якшуючою обставиною – активне сприяння розкриттю злочину, яке було врахована судом першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник  ОСОБА_6 , які узяли участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтрималиподану скаргу, просили скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, просив залишити  оскаржене судове рішення без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. 
Від захисника ОСОБА_9 дійшлоклопотання про розгляд  кримінального провадження за йоговідсутності в порядку ст. 435 Кримінального процесуального кодексу України (далі –КПК).
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, і в касаційній скарзі не заперечуються,  як і не оскаржується правильність кваліфікації його дій за  ч. 1 ст. 310, ч. 3 ст. 309 КК, а також вид і розмір призначеного йому покарання.
Доводи засудженого про надмірну суворість призначеного апеляційним судом йому покарання є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно зі ст. 69 КК суд вправі застосувати її положення і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті), лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з обов`язковим урахуванням особи винного.
Як убачається з матеріалів справи, прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав на нього апеляційну скаргу, в якій вказував про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК, що призвело до призначення засудженому м`якого покарання. Тому просив суд апеляційної інстанції скасувати оспорюване рішення в частині покарання і  ухвалити новий вирок, обравши  ОСОБА_10 більш суворе покарання в межах санкцій інкримінованих статей указаного Кодексу.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження у межах, встановлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК, дійшов висновку, що доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі в частині безпідставного застосування судом положень ст. 69 КК  є обґрунтованими, а тому вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та постановив у цій частині свій вирок.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд у вироку зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи     ОСОБА_11 покарання за ч. 3 ст. 309 КК із застосуванням ст. 69 КК, з огляду на вимоги вказаної норми  матеріального права не навів переконливих мотивів прийняття такого рішення, не зазначив, яким чином обставини, які, на його думку, пом`якшують покарання істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, та перебувають у такому співвідношенні  між собою, щоб з певною вірогідністю можна було стверджувати про доцільність призначення засудженому покарання, більш м`якого, ніж передбачено санкцією вказаної статті.
Також, на думку апеляційного суду, викладені у вироку суду першої інстанції обставини, за відсутності інших обставин,  які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновок суду щодо виду та розміру покарання,  свідчать  про неможливість виправлення    ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання.
При цьому апеляційний суд, вирішуючи питання про розмір покарання, яке слід призначити    ОСОБА_11 за  ч. 3 ст. 309 КК відповідно до вимог ст. 65  цього Кодексу, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (є тяжким), дані про особу винного (раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психолога та нарколога не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей), обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття у вчиненому) та відсутність обставин, які його обтяжують.
Урахувавши всі ці обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення    ОСОБА_11 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 309 КК, а за сукупністю злочинів визначив остаточне –шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Верховний Суд погоджується із цим висновком і вважає, що призначене апеляційним судом засудженому    ОСОБА_11 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів. 
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не вбачає.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, вказували на порушення загальних засад, у касаційній скарзі не міститься.
Отже, вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Тому касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 4 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                   ОСОБА_3