Постанова
іменем України 
22 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 452/2862/15-к 
провадження № 51-8821км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140340000321, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
Ухвалено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_7 з 11  листопада 2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 9 липня 2015 року по 8 жовтня 2015 року та з 11  листопада 2015 року по день проголошення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 19 371 грн 81 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2018 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII додатково зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10 травня 2017 року по 13 червня 2018 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 8 липня 2015  року приблизно о 2-ій годині ночі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по вул. Центральній у с. Либохора Турківського району Львівської області, під час конфлікту з ОСОБА_9 , маючи умисел на вчинення умисного протиправного заподіяння смерті останньому, завдав ОСОБА_9 удари ножем в ділянки грудної клітки спереду зліва та ззаду зліва, спричинивши йому проникаючу в плевральні порожнини колоту рану на грудній клітці зліва, яка супроводжена пошкодженням серцевої сорочки верхівки серця та викликала масивний крововилив в серцеву сорочку, а також поверхневі рани на задній поверхні лівого плеча та дві аналогічні рани в ділянці лівої половини спини, що локалізовані в ділянці 8–9 міжребір`я та 9–10 міжребір`я, що спричинило настання смерті потерпілого, тобто умисно вбив ОСОБА_9 . Після вчиненого ОСОБА_7 з місця скоєння злочину втік.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) в зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням всіх можливостей їх отримати. На думку захисника, судом не наведено жодного доказу, який би з неспростовною презумпцією доводив вину ОСОБА_7 поза розумним сумнівом. Вважає, що судом ухвалено рішення на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. При цьому посилається на зазначені у вироку показання свідка ОСОБА_10 , протоколи слідчого експерименту, огляду місця події від 8 липня 2015 року та огляду трупа, які, на думку захисника, є недопустимими доказами. Вказує на порушення права ОСОБА_7 на захист і положень ст. 209 КПК, проведення з ним ряду слідчих (розшукових) дій за відсутності захисника та під впливом фізичного і психологічного тиску з боку працівників міліції. Відтак вважає, що суд порушив вимоги ч. 1 ст. 87 КПК, оскільки не визнав недопустимими докази, здобуті внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод. Стверджує, що обвинувальні акти – який було надано суду, а також той, що був вручений його підзахисному, – не відповідають вимогам ст. 291 КПК; зазначаючи про незрозумілість суті обвинувачення, про відмінність між цими обвинувальними актами й обвинувальним актом, оголошеним прокурором, вказує на те, що суд вийшов за межі судового розгляду. Зазначає, що в порушення положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК суд не повернув обвинувальний акт прокурору. Стверджує, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 314, ст. 323 і ст. 335 КПК підготовче судове засідання проводилось за відсутності обвинуваченого. Вказує, що неможливо відтворити (прослухати) аудіозапис, на якому зафіксовано допит свідка ОСОБА_10 , і це тотожно відсутності такого технічного носія інформації. Посилається на порушення апеляційним судом вимог ст. ст. 370, 404 і 419 КПК, мотивуючи тим, що повторно не були досліджені обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не досліджено докази, які судом першої інстанції не досліджувалися, але про їх дослідження сторона захисту заявляла клопотання; наведені в рішенні суду показання певних осіб не відповідають показанням, наданим ними в місцевому суді та зафіксованим на технічному носії інформації; зазначені в апеляційній скарзі доводи сторони захисту належно не перевірені і відповідей на них не дано. 
Представник потерпілого ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_11 подав заперечення, в якому просить судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив відмовити у її задоволенні.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який просив касаційну скаргу задовольнити, прокурора  ОСОБА_5 ,перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, як зазначено у ст. 438 КПК, є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному вбивстві  ОСОБА_9 ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними ч.  1 ст. 94 КПК. 
Цей висновок суду підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що 8  липня 2015 року, знаходячись поблизу бару підприємця ОСОБА_13 , бачив, як ОСОБА_7 підійшов до столика, за яким випивали ОСОБА_9 і ОСОБА_14 , і був там приблизно п`ять хвилин. ОСОБА_7 першим залишив вказаних осіб та пішов у напрямку свого будинку, а після цього через 
1–2 хвилини в тому ж напрямку попрямував й ОСОБА_9 . У той бік ніхто за потерпілим не йшов. Згодом, йдучи додому, побачив ОСОБА_9 , який йшов назустріч і чіпив його за шию, а він потерпілого за плечі. Побачивши на ОСОБА_9 кров, став звати на допомогу й на його крик до нього підійшли ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Через деякий час приїхав сільський фельдшер і сказав, що ОСОБА_9 мертвий.
А за даними протоколу проведення слідчого експерименту від 9 липня 2015 року ОСОБА_7 в присутності понятих та за участю захисника ОСОБА_16 розповів та показав, як саме та за яких обставин вночі 8 липня 2015 року у нього з ОСОБА_9 виник конфлікт і вони боролися на землі; при цьому вказав, що у нього був розкладний ніж та сонцезахисні окуляри, які віддали йому напередодні. 
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 21 від 8 липня 2015 року смерть ОСОБА_9 настала внаслідок травми грудної клітки, що проявилась наявністю відкритої рани в грудну порожнину з пораженням серцевої сорочки, серцевого м`язу, що ускладнилось крововиливом в навколосерцеву сумку. Виявлені у потерпілого ушкодження у вигляді проникаючої в плевральні порожнини колотої рани на грудній клітці зліва, поверхневої рани на задній поверхні лівого плеча, дві аналогічні рани в ділянці лівої половини спини, що локалізовані в ділянці 8–9 міжребір`я та 9–10 міжребір`я, утворились від дії гострого предмету вістря та леза ножа і за давністю можуть відповідати часу – 8  липня 2015 року.
Із показань свідка ОСОБА_17 вбачається, що коли він розпивав з потерпілим спиртне, до їх столика підійшов ОСОБА_7 , взяв зі столу горілку та випив. ОСОБА_9 зробив ОСОБА_7 зауваження з приводу того, що той випив горілку, та сказав, що міг би колись і поставити. Коли розходились, він не бачив, де був ОСОБА_7 . Потім, йдучи з ОСОБА_15 додому, почув, що за ними хтось біжить. Обернувшись, побачили потерпілого, а коли підійшли, ОСОБА_9 вже лежав, футболка була в крові. Першим до ОСОБА_9 підбіг ОСОБА_12 . 
Крім того, суд послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які зазначили, що між ОСОБА_7 та потерпілим були неприязні відносини; показання свідка ОСОБА_20 , який підтвердив, що 7  липня 2015 року ввечері, перебуваючи в барі підприємця ОСОБА_13 , віддав ОСОБА_7 сонцезахисні окуляри, які позичав; дані протоколу огляду місця події з фототаблицями, згідно з яким в ході проведення цієї слідчої (розшукової) дії було виявлено труп ОСОБА_9 і, зокрема, ніж, забруднений у речовину бурого кольору, сонцезахисні окуляри, три резинові тапочки. 
За даними протоколу пред`явлення речей для впізнання свідок ОСОБА_21 серед пред`явлених йому речей впізнав ніж, вилучений з місця події, як такий, що належить ОСОБА_7 .
Поряд з тим, за даними висновку молекулярно-генетичної експертизи № 10/341 від 3 серпня 2015 року генетичні ознаки слідів крові на клинку ножа збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 , а у вибіркових змивах з руків`я наданого на дослідження ножа виявлено епітеліальні клітини з домішками крові людини, серед яких присутні генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 98 секстильйонів осіб.
Також суд правильно послався у вироку на показання свідка ОСОБА_10 , який зазначив, що ОСОБА_7 розповів йому про обставини сварки з потерпілим, у ході якої вдарив останнього ножем.
Як убачається з аудіозапису судового засідання 9 лютого 2016 року, архівна копія якого поступила з Самбірського міськрайонного суду Львівської області, та журналу цього судового засідання, з метою забезпечення безпеки свідка ОСОБА_10 суд провів його допит з використанням технічних засобів з іншого приміщення без ідентифікації його особи. При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 352 КПК, встановив особу свідка ОСОБА_10 , попередив його про кримінальну відповідальність та привів до присяги.
Водночас даними реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні та протоколу про надання підозрюваному ОСОБА_7 та його захисникам доступу до матеріалів досудового розслідування підтверджується те, що свідок ОСОБА_10 допитувався в ході досудового розслідування і з протоколом допиту цього свідка було ознайомлено підозрюваного ОСОБА_7 та його захисників.
Виходячи з наведеного, доводи захисника ОСОБА_6 про порушення судом вимог ст. 23 КПК в ході допиту свідка ОСОБА_10 є безпідставними.
Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 в умисному вбивстві  ОСОБА_9 , а також мотиви неврахування окремих доказів. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт містить відомості, перелік яких визначено ст. 291 КПК, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Судовий розгляд здійснювався в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта. При цьому в мотивувальній частині вироку міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
З огляду на викладене, доводи захисника про те, що виклад прокурором у судовому засіданні обвинувального акта є відмінним від наданої обвинуваченому її копії, про незрозумілість обвинувачення та порушення судом вимог ст. 337 КПК щодо визначення меж судового розгляду, колегія суддів визнає безпідставними.
Отже, вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано судом правильно, а покарання призначено йому з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК.
За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7  у вчиненні умисного вбивства є безпідставними.
Водночас даних, які би свідчили, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього провадження допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б безумовною підставою для скасування судових рішень, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено. 
У касаційній скарзі захисник вказує про невідповідність обвинувальних актів – з яким прокурор звернувся до суду в порядку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК, й копії обвинувального акта, що був вручений його підзахисному.
Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції перевіряв аналогічні доводи ОСОБА_7 , обґрунтовано визнавши їх безпідставними з тих мотивів, що наданий обвинуваченим в судовому засіданні такий документ, як «обвинувальний акт» не оформлено відповідно до вимог ст.  291 КПК, а тому не може вважатися обвинувальним актом.
Крім того, захисник вказує, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 314, ст. 323 і ст. 335 КПК підготовче судове засідання проводилось за відсутності обвинуваченого.
Проте, як свідчать аудіозаписи судових засідань суду першої інстанції та журнали судових засідань, судові засідання відкладались у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_7 та вживались заходи для встановлення місця його перебування. Лише після затримання ОСОБА_7 11 листопада 2015  року суд провів за участю обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження підготовче судове засідання, призначивши справу до судового розгляду.
Також безпідставними є доводи захисника про недопустимість визнання доказами відомостей, що містяться у протоколі огляду місця події від 8 липня 2015 року.
Визнаючи зазначений доказ допустимим, суд у вироку послався на показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які підтвердили, що брали участь в якості понятих при проведенні огляду місця події, під час якого було виявлено та вилучено, зокрема, знаряддя злочину, підписували протокол, при цьому жодних зауважень від учасників цієї слідчої (розшукової) дії не поступало.
Крім того, суд дослідив і дав належну оцінку даним, що містились у протоколі огляду місця події – приміщення моргу Турківської ЦРЛ, де проводився огляд трупа ОСОБА_9 , обґрунтовано визнавши цей доказ допустимим.
Поряд з тим колегія суддів вважає необґрунтованими й доводи захисника ОСОБА_6 про порушення права ОСОБА_7 на захист при затриманні, порушення положень ст. 209 КПК і проведенні ряду слідчих (розшукових) дій за відсутності захисника.
Із даних протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, вбачається, що ОСОБА_7 був затриманий 8 липня 2015 року о 18-ій год 45  хв; затриманому було повідомлено зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснено його процесуальні права, зокрема, право на захист, про що свідчить підпис ОСОБА_7 у протоколі.
За дорученням регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області від 9 липня 2015 року для здійснення захисту ОСОБА_7 призначено захисника  ОСОБА_16 , за участю якого оголошено підозру та допитано ОСОБА_7 в якості підозрюваного.
Відповідно до акту медичного огляду № 102 від 8 липня 2015 року виявлено стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 , з даних протоколів отримання зразків для експертизи від 8 липня 2015 року вбачається, що на підставі постанов прокурора Турківського району Львівської області від 8 липня 2015 року в присутності понятих у ОСОБА_7 відібрано біологічні зразки (змиви з поверхонь обох рук, зрізи нігтьових пластин обох рук та зразки крові), які надавалися ОСОБА_7 добровільно.
Отже, з огляду на мету проведення вказаних слідчих (розшукових) дій ОСОБА_7 не був джерелом особистісної інформації у розумінні кримінального процесуального доказування, тобто його поведінка при їх проведенні була пасивною.
Тому проведення 8 липня 2015 року ряду слідчих (розшукових) дій за відсутності захисника, а саме медичного огляду ОСОБА_7 , отримання біологічних зразків для експертизи, колегія суддів вважає таким, що не вплинуло на законність та обґрунтованість судових рішень. Більш того, захисник не висловлює жодних сумнівів щодо належності цих зразків (еталонів) саме ОСОБА_7 , а за наявності таких сумнівів захист не був позбавлений можливості ініціювати повторне відібрання цих зразків.
Також суди першої та апеляційної інстанцій перевірили доводи обвинуваченого та його захисника про застосовування до ОСОБА_7 працівниками поліції фізичного та психологічного тиску і про порушення його права на захист, визнали ці доводи безпідставними, обґрунтовано зазначивши, що з моменту набуття статусу підозрюваного  ОСОБА_7 було забезпечено участь захисника; скарг чи заяв про застосування доОСОБА_7  недозволених методів слідства не надходило.
Апеляційний розгляд здійснювався судом апеляційної інстанції з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 370, 404, 405 КПК. При цьому апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , надавши вичерпні відповіді з посиланням на докази, викладені у вироку, а також зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. З наведеними в ухвалі апеляційного суду підставами, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд у судовому засіданні розглянув клопотання захисника про дослідження доказів та обґрунтовано відмовив у його задоволенні у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, згідно з якими за клопотанням учасників судового провадження він зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги захисника про порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК під час апеляційної перевірки вироку, ухваленого щодо ОСОБА_7 , є необґрунтованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено.
Отже, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017  року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                          ОСОБА_3