Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 2-1664/10
провадження № 61-26234св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2017 року 
в складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 2004 року між ними укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грищенком Є. В. за № 1294.
Згідно з пунктом 1 договору позики він передав відповідачу грошові кошти 
в сумі 8 160,00 дол. США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 
17 вересня 2005 року, проте зобов`язання за договором позики не виконав.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у сумі 65 361,60 грн, що еквівалентно 8 160,00 дол. США, 
а також три відсотки річних від простроченої суми та суму індексу інфляції, передбачених статтею 625 ЦК України, а всього - 95 918,56 грн. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача збільшив суму стягнення до 101 792,74 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 101 792, 74 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 017,92 грн.
Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у встановлений строк зобов`язання з повернення грошових коштів ОСОБА_2 не виконав, з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу, яка за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 29 вересня 2009 року становить 65 361,60 грн; індекс інфляції з 18 вересня 2005 року до 17 вересня 2009 року в сумі 30 557,96 грн, три відсотки річних від простроченої суми - 5 874,18 грн, всього 101 792,74 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики 
у розмірі 65 361,60 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 5 874,18 грн відмовлено у зв?язку зі спливом позовної давності. У стягненні 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми індексу інфляції в розмірі 
30 557,96 грн в позові відмовлено за необґрунтованістю. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції та відмовляючи в задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд виходив з того, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) встановлюється лише до національної валюти - гривні, тому він не може бути застосований до грошового зобов`язання, вираженого в іноземній валюті (доларах США).
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 (стягнення неповернутої частини позики та трьох відсотків річних), суд апеляційної інстанції вказав на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності.
Аргументи учасників справи
У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення неповернутої частини позики та трьох відсотків річних від простроченої суми скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині. У частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення індексу інфляції рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Зміст касаційної скарги свідчить, що рішення суду апеляційної інстанцій 
в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми індексу інфляції в розмірі 30 557,96 грн не оскаржується, тому в цій частині справа в касаційному порядку не переглядається.
Касаційна скарга мотивована тим, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову про стягнення неповернутої частини позики та трьох відсотків річних, апеляційний суд помилково розглянув та задовольнив заяву відповідача про застосування позовної давності, яку до ухвалення рішення судом першої інстанції він не подавав і яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції.
Іншими учасниками справи відзиву на касаційну скаргу не подано.
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що 17 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений у нотаріальному порядку.
Відповідно до пункту 1 договору позики позивач передав, а відповідач прийняв кошти у сумі 8 160,00 дол. США, які повинен був повернути не пізніше 
17 вересня 2005 року.
Згідно з пунктом 2 договору позики ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 
8 160,00 дол. США до підписання договору.
Відповідач належним чином зобов`язання за договором позики не виконав, 
у зв`язку з чим на час звернення позивача до суду - 02 жовтня 2009 року борг відповідно до курсу НБУ становив 65 361,60 грн. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Оскільки відповідач суму боргу не повернув, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена сума боргу підлягала стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, підлягали сплаті й три відсотки річних від простроченої суми боргу відповідно до частини другої статті 625 та частини першої статті 1050 ЦК України. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості зазначених вимог, однак скасував рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки зобов`язання зі сплати боргу підлягало виконанню до 17 вересня 2005 року, а до суду ОСОБА_1 звернувся 02 жовтня 2009 року.
Суд першої інстанції питання застосування позовної давності не вирішував, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідача. Відомостей про належне повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи в матеріалах справи немає.
У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявив клопотання та надав письмову заяву про застосування позовної давності, 
у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції відповідно до статті 267 ЦК України вирішив питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Оскільки суд першої інстанції всупереч вимогам частини першої статті 169 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) розглянув справу без участі відповідача, за відсутності відомостей про повідомлення його про час та місце слухання справи, що потягло порушення його прав та інтересів, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має право заявляти клопотання про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції. 
Разом з тим позивач посилався на переривання перебігу позовної давності відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України, вказуючи на наявний 
у справі акт приймання-передачі грошових коштів від 17 березня 2007 року, який свідчить про те, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 150,00 дол. США 
в рахунок часткового погашення боргових зобов`язань.
Апеляційний суд цей доказ відхилив з посиланням, що у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 факт передання будь-яких грошей ОСОБА_1 не визнавав, пояснював, що акт приймання-передачі підписаний не ним. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ні ОСОБА_1 , ні його представник ОСОБА_4 не заявляли про часткове погашення боржником суми боргу. 
У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 
8 160,00 дол. США - суму боргу в повному обсязі.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення), яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному 
і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь 
у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
При цьому саме відповідач, який заперечує проти доводів позивача та наданих ним доказів, зобов`язаний їх спростувати у належним процесуальний спосіб (статті 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення). 
За відсутності проведеної у справі почеркознавчої експертизи із зазначеного питання, про призначення якої відповідач клопотання не заявляв, апеляційний суд необґрунтовано відхилив як доказ наданий позивачем акт 
приймання-передачі грошових коштів від 17 березня 2007 рокуу розмірі 150,00 дол. США, який свідчить як про часткове погашення боргових зобов`язань,так і про переривання з 17 березня 2007 року позовної давності.
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про застосування позовної давності є безпідставним. При цьому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, проте помилково не врахував її часткове погашення у розмірі 150,00 дол. США. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, рішення апеляційного суду необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції ? змінити, з відповідним зменшенням стягнутої суми заборгованості 
в межах позовних вимог. Стягненню з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  підлягає заборгованість у розмірі 70 007,28 грн, що складається з заборгованості за позикою та 3 % річних від простроченої суми. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 1 365,50 грн судового збору, яка підлягає задоволенню, тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних від простроченої суми скасувати.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 
2010 року в частині стягнення боргу змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 007,28 грн заборгованості».
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 365,50 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
В. І. Журавель 
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук