Постанова 
Іменем  України
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 333/4605/16-ц
 
провадження № 61-29281 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;
треті особи:приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, ОСОБА_3 ; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Круглікова А. В. від 29 травня 2017 року 
та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А., від 14 листопада 2017 року, 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В., Сімонов В . В. , про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.  
Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2004 року вона за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом, подарувала належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 своїй племінниці - ОСОБА_2 , яка у подальшому за договором дарування від 15 листопада 2007 року подарувала його своєму синові - ОСОБА_3 .
Вказувала, що укладаючи 18 грудня 2004 року вказаний договір, вона помилилася відносно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. 
Посилаючись на те, що вищевказаний договір дарування від 18 грудня 
2004 року не відповідав її внутрішній волі, він укладений внаслідок помилки,  ОСОБА_1 на підставі статті 229 ЦК України просила суд визнати його недійсним. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 18 грудня 2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В., 
за яким  ОСОБА_1 подарувала  ОСОБА_2 житловий будинок по 
АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору дарування житлового будинку, який є єдиним її житлом. Укладаючи спірний договір з племінницею, позивачка помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення. При цьому суд врахував похилий вік позивачки, психотравмуючу ситуацію - як смерть її сина на час укладення спірного договору, наявний психічний розлад, внаслідок якого остання не у повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також продовження нею певний період часу прожувати у будинку після укладення договору дарування. Також суд вважав, строк позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка, не пропущений, так як позивачка оспорювала спірний правочин з жовтня 
2007 року, проте з інших правових підстав, де їй відмовляли у позові.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року залишено без змін. 
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також вказав, що встановлені у справі обставини, такі як: похилий вік позивачки, психотравмуюча ситуація - смерть сина на час укладення спірного договору, наявність психічного розладу, внаслідок якого позивачка не у повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим потребувала стороннього догляду та допомоги, наявність спірного житла як єдиного та проживання її у будинку певний період часу після укладення договору дають підстави у своїй сукупності для висновку про наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачкою при укладенні договору дарування від 18 грудня 2004 року правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. 
Апеляційний суд погодився із висновками районного суду про те, що відсутні підстави для застосування судом строку позовної давності, оскільки весь час до звернення до суду з цим позовом позивачка намагалася саме у судовому порядку визнати спірний правочин недійсним, проте з інших правових підстав, вірний вибір яких залежав від особи, яка надавала позивачці правову допомогу, але їй у позові відмовлялося.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
У лютому 2018 року надійшли доповнення до касаційної скарги. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали зКомунарського районного суду м. Запоріжжя.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У травні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.  
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В., Сімонов В . В. , про визнання договору дарування житлового будинку недійсним призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки 
не врахували, що позивачка з власної ініціативи подарувала у 2004 році належний їй житловий будинок своїй племінниці - ОСОБА_2 , яка 
у подальшому, а саме у 2007 році, вирішала його подарувати своєму синові - ОСОБА_3 , що і стало причиною погіршення стосунків із тіткою, яка почала оспорювати у судовому порядку договір дарування від 18 грудня 
2004 року з різних правових підстав. Разом з тим, спірний договір дарування укладений відповідно до вимог ЦК України і до 2007 року позивачка не оспорювала його, а згідно вимог статті 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Суди не врахували, що оспорений договір дарування був укладений між сторонами майже 13 років тому, а тому суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 
з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року, скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя 
від 25 вересня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора Комунарського району м. Запоріжжя в інтересах 
 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним 
на підставі статті 225 ЦК України та у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування житлового будинку, усунення перешкод 
у користуванні будинком відмовлено. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 
2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, 
у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя 
особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В., про визнання договору дарування недійсним на підставі статті 233 ЦК України, витребування з незаконного володіння житлового будинку, усунення перешкод у здійсненні права на володіння та користування житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і вселення ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, відмовлено. 
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В., ОСОБА_3 ., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
Встановлено, що суд визнав недійсним договір дарування, укладений 
18 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за позовом останньої.
Вказаний позов пред`явлено у серпні 2016 року, тобто зі спливом майже 
13 років після укладення договору. 
Відповідачка - ОСОБА_2 у суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 51, 53).
Відхиляючи клопотання про застосування позовної давності й, вважаючи, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, апеляційний суд послався на те, що позивачці надавалася неналежна правова допомога, у зв`язку з чим вона двічі пред`являла позов про недійсність договору дарування, але з інших, недоведених, підстав. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду, вважає його передчасним та невмотивованим. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. 
Судом встановлено, що про укладення договору дарування у 2004 році позивачка довідалася своєчасно, підтвердженням того є пред`явлення нею двох позовів про недійсність вказаного вище договору дарування з інших правових підстав, передбачених нормами ЦК України. 
Колегія суддів вважає безпідставними висновки апеляційного суду про те, що підставою поважності причин пропуску строку позовної давності може бути надання позивачці неналежної правової допомоги, ураховуючи те, що 
з часу укладення оспореного договору дарування та пред`явлення позову, який розглядається, минуло майже 13 років. 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 
2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами 
№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». 
Отже, апеляційному суду слід належним чином дослідити підстави пропуску позовної давності на значний термін і дати мотивовану правову оцінку заяві ОСОБА_2 . 
Крім того, при новому розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на те, що неможливим є обґрунтування підстав недійсності договору дарування обставинами, зокрема, які вже були предметом доказування в інших судових рішеннях (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року). 
Так, апеляційний суд вказував на те, що при укладенні договору дарування позивачка не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проте така підстава позову (стаття 225 ЦК України) уже була предметом судового розгляду і рішенням апеляційного суду від 19 листопада 2013 року 
у задоволенні позову ОСОБА_1 з цих підстав було відмовлено. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Кривцова 
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець