Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 145/1684/16-ц
провадження № 61-30757св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Берегового О. Ю., Денишенко Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у  редакції Закону України від  03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 ідеальної частки будинку.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який був головою колгоспного двору на  АДРЕСА_1 .
Крім батька в колгоспному дворі проживали його мати ОСОБА_2 , його сестра ОСОБА_3 та він. Він та сестра були неповнолітніми, крім того, він є інвалідом дитинства. 
Рішенням Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області від 16 липня 1986 року № 99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_4 на ОСОБА_2 
19 листопада 1986 року на підставі рішення Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області від 16 липня 1986 року                № 99   ОСОБА_2 видано свідоцтво на право власності на будинок.
Отже, власниками колгоспного двору в 1986 році були ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та він. Усі вони мали рівні ідеальні частки у спільній власності колгоспного двору. 
Із введенням в дію Закону України «Про власність» право власності на майно колгоспного двору збереглось за його членами.
У 1984 році його як інваліда третьої групи з дитинства (вада слуху) направлено на виробниче навчання до Дрогобицького меблевого підприємства. Він тимчасово проживав в гуртожитку цього підприємства, але постійно був прописаний на  АДРЕСА_1 . Отже, станом на 15 квітня 1991 року він не втратив права на частку в майні колгоспного двору. 
Його мати ОСОБА_2 не визнає його право на будинок, перешкоджає йому у користуванні будинком.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинок за адресою:   АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 лютого                      2017 року у складі судді Кіосак Н. О. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час припинення існування колгоспних дворів - 15 квітня 1991 року, ОСОБА_1 не був членом колгоспного двору на  АДРЕСА_1 , тому право на витребування частки майна у нього виникло з моменту вибуття з колгоспного двору, тобто з 1986 року. За таких обставин позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинок АДРЕСА_1 .
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем заявлені вимоги про витребування частки майна з колишнього колгоспного двору, отже, суд першої інстанції неправильно визначив природу правовідносин між сторонами та неправильно застосував до спірних правовідносин відповідні норми закону, які їх регулюють.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 постійно проживав у колгоспному дворі, станом на 15 квітня 1991 року був членом колгоспного двору і за ним зберігалось право на частку в майні колишнього колгоспного двору, оскільки він є непрацездатним. Проте ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, що він зберіг своє членство у колгоспному дворі на час припинення його існування. Суд апеляційної інстанції не застосував положення статті 123 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 27 травня 1975 року ОСОБА_4 , як голові колгоспного двору на АДРЕСА_1 на підставі рішення Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області від 14 травня 1975 року № 36 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Свідоцтво зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 05 червня 1975 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Рішенням Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області від 16 липня 1986 року № 99 переведено колгоспний погосподарський номер з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 
19 листопада 1986 року на підставі рішення Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області від 16 липня 1986 року № 99 ОСОБА_2 , як голові колгоспного двору, видано свідоцтво на право власності на будинок.
У шлюбі, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , народились діти:  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 12 жовтня 1976 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. 
На час смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач був неповнолітній.
Відповідно до довідки Кисляцької СЗОШ - інтернат І-ІІІ ступенів від 30 листопада 2016 року № 419 ОСОБА_1 з 01 жовтня 1975 року до 30 травня 1984 року навчався в даному навчальному закладі.
Згідно з довідкою Дрогобицького меблевого підприємства «Карпати» від 14 вересня 2016 року № 81 ОСОБА_1 з 03 вересня 1984 року вступив на виробниче навчання на це підприємство за спеціальністю столяра (наказ від 03 вересня 1984 року № 323) й 30 липня 1986 року йому присвоєно другий розряд столяра (наказ від 30 липня 1986 року № 154).
З 30 липня 1986 року позивач працював пакувальником пакувальної дільниці Дрогобицького меблевого підприємства «Карпати» (наказ від 30 липня 1986 року № 154), звільнений з роботи 01 вересня 1997 року (наказ від 01 вересня 1997 року № 242).   
Відповідно до довідки УДМС України у Вінницькій області від 20 вересня 2016року ОСОБА_1 документований паспортом зразка серії СРСР 25 грудня 1984 року. 
Згідно з довідкою Дрогобицького меблевого підприємства «Карпати» від 18 травня 2015 року з 03 квітня 1985 року до 20 березня 1997 рік ОСОБА_1 проживав в гуртожитку Дрогобицького меблевого підприємства «Карпати» УТОГ на  АДРЕСА_2 .
З 26 січня 1999 року ОСОБА_1 зареєстрований на  АДРЕСА_1.
30 липня 1986 року ОСОБА_1 закінчив навчання в Дрогобицькому меблевому підприємстві «Карпати», почав працювати на цьому підприємстві пакувальником та проживав на АДРЕСА_2 , тобто влаштувався на роботу в іншій місцевості, де і проживав з сім`єю.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Згідно зі статтею 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.
За змістом статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.
Відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час припинення існування колгоспних дворів - 15 квітня 1991 року ОСОБА_1 не був членом колгоспного двору, тому право на витребування частки майна у нього виникло з моменту вибуття з колгоспного двору, тобто з 1986 року. Отже, позивач пропустив строк звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинок, взяв до уваги пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», в якому роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України  «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Такого висновку щодо застосування норми права дійшов Верховний Суд України у постановах від 14 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
При поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, необхідно виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних та неповнолітніх.
Згідно зі статтею 126 ЦК Української РСР працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Це правило не поширювалось на непрацездатних осіб і не застосовувалось, якщо член двору не брав участі у веденні господарства через хворобу.
Відповідно до пенсійного посвідчення від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи з дитинства, отже є непрацездатною особою.
Системний аналіз вищевказаних правових норм та письмових доказів у справі дають підстави для висновку, що позивач не втратив право на спірне майно, яке належало колгоспному двору, він є непрацездатним, тому має право на частку спірного майна.
Відповідачами свідоцтво на спірний будинок в частині приналежності його до суспільної групи господарств «колгоспний двір» не оспорюється, отже, питання щодо обґрунтованості віднесення будинку до зазначеної суспільної групи господарств не є предметом цього судового розгляду.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Так, зокрема, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № №  22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Як слідує з позовної заяви, позивач ставить вимогу саме про визнання права власності на 1/3 ідеальної частки спірного будинку.
З матеріалів справи та пояснень сторін відомо, що між сторонами існують складні психологічні відносини та непорозуміння з приводу, як користування житлом, так і його володінням. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що в даному випадку строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про невизнання відповідачами його права власності на частку будинку, тому право на звернення до суду позивач не пропустив.
Суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, тому підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції немає.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв 

                                                                                                            Є. В. Петров

                                                                                                            В. М. Сімоненко