ПОСТАНОВА
Іменем України

25 жовтня 2019 року 
Київ

справа №345/3102/16-а
адміністративне провадження №К/9901/60158/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року (суддя Мигович О.М.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року (судді Довгополов О.М., Пліш М.А., Святецький В.В.) у справі   345/3102/16-а за позовом ОСОБА_1 до Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (далі - Копанківська сільська рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Калуської міської ради Івано-Франківської області (далі - Виконком Калуської міської ради), про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У вересні 2016 року позивач звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до Копанківської сільської ради, за участю третьої особи Виконкому Калуської міської ради, в якому просив визнати протиправними дії Копанківської сільської ради щодо відмови у виплаті середньої заробітної плати, яку він одержував, працюючи на виборній посаді голови цієї ж ради, що виплачується з відповідного місцевого бюджету за шість місяців та стягнення таких коштів у сумі 31086,12 гривень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 09 січня 2014 року по 20 листопада 2016 року ОСОБА_1 було обрано сільським головою с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області, де протягом всього часу він обіймав посаду сільського голови. У зв`язку із закінченням строку повноважень, у відповідності до частини першої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 20 листопада 2016 року позивача звільнено із займаної посади. До обрання сільським головою ОСОБА_1 займав посаду директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради», з якої був звільнений у зв`язку з переходом на виборну посаду, згідно з пунктом 5 статті 36 Кодексу законів про працю в України (далі - КЗпП України). У зв`язку з відсутністю можливості поновитися на попередній роботі після звільнення з виборної посади та з метою отримання середньої заробітної плати, ОСОБА_1 звернувся до Копанківської сільської ради з заявою про виплату відповідних коштів, однак отримав відмову у задоволенні такої вимоги.
Вважаючи дії відповідача такими, що суперечать вимогам частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Калуський міськрайонний суду Івано-Франківської області постановою від 10 квітня 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року, позовні вимоги задовольнив.
Визнав протиправною відмову Копанківської сільської ради щодо невиплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати на період працевлаштування.
Стягнув з Копанківської сільської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на період працевлаштування з 20 листопада 2015 року по 20 травня 2016 року у сумі 31086,12 грн.
Мотиви, з яких суди виходили при прийнятті оскаржуваних судових рішень, ґрунтуються на тому, що оскільки позивач звільнений з посади директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради» у зв`язку з переходом на постійну роботу у відповідну раду, як того вимагають положення статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а після закінчення повноважень йому не була надана попередня робота, тому наявні підстави для виплати позивачу середньої заробітної плати у зв`язку з неможливістю подальшого працевлаштування після закінчення виборних повноважень.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
На постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування вимог касаційної скарги Копанківська сільська рада зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставних висновків про неможливість працевлаштування позивача за попереднім місцем роботи, оскільки надана позивачем довідка Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради» не є належними доказами звернення позивача до колишнього роботодавця для працевлаштування.
Скаржник вважає, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не дослідив жоден аргумент відповідача, не зазначив мотиви прийняття або відхилення таких аргументів.
Позиція інших учасників справи
Позивач не скористався своїм правом подання відзиву на касаційну скаргу.
У клопотанні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконком Калуської міської ради просить касаційну скаргу задовольнити, а рішення судів попередніх інстанцій скасувати, у позові ОСОБА_1 - відмовити.
Рух касаційної скарги 
Ухвалою від 18 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Білоуса О.В (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г. відкрив касаційне провадження за скаргою Копанківської сільради. 
05 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 04 червня 2019 року № 597/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О.В (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя, Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 , починаючи з лютого 2012 року, обіймав посаду директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради».
09 січня 2014 року позивача було обрано сільським головою Копанківської сільської ради.
У зв`язку з переходом на виборну посаду 31 грудня 2013 року, у відповідності до пункту 5 статті 36 КЗпП України, ОСОБА_1 був звільнений з посади директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради».
20 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної посади, у зв`язку із закінченням строку повноважень у відповідності до частини першої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Оскільки позивачу не була забезпечена можливість поновитися на попередній роботі, з якої він був звільнений у зв`язку з переходом на виборну посаду, а саме посада директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради», ОСОБА_1 звернувся до відповідача про виплату середньої заробітної плати, яку він одержував, працюючи на виборній посаді головою Копанківської сільської ради.
Листом Копанківської сільської ради № 37 від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті середньої заробітної плати на період працевлаштування, оскільки останнім не було долучено відповідних довідок про неможливість працевлаштуватися на попередній посаді.
При цьому, позивачем при зверненні за виплатою, було надано довідку Комунального підприємства «Земельно - кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради» № 6/01 - 16 від 02 лютого 2015 року, якою його повідомлено, про неможливість працевлаштування на попередній посаді та відсутність рівнозначної посади на підприємстві.
Вважаючи протиправною відмову Копанківської сільської ради у виплаті середньої заробітної плати на період працевлаштування, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у поза робочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.
За правилами статті 118 КЗпП України встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.
В силу частини першої, другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі. З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради. 
Депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді. Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв`язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов`язки на постійній основі.
Вищевказані гарантії передбачені статтею 118 КЗпП України та статтею 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» встановлюють право працівника, звільненого з роботи внаслідок обрання на виборну посаду у раді, на одержання після закінчення його повноважень за виборною посадою попередньої роботи (посади) на тому ж підприємстві, в установі, організації або надання йому рівноцінної роботи (посади).
Тобто, у разі, коли колишній депутат місцевої ради до обрання на виборну посаду у раді перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду діяльності, однак надання попередньої або рівноцінної роботи йому на цьому підприємстві (установі, організації) або, за його згодою, на іншому неможливе, закон гарантує збереження за цим депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування, але не більше шести місяців.
Судами встановлено, що до обрання на виборну посаду сільським головою Копанківської сільської ради, ОСОБА_1 обіймав посаду директора Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради».
Після звільнення, у зв`язку із закінченням строку повноважень, позивач права на пенсійне забезпечення не набув, пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років йому не призначена, а тому ОСОБА_2 обґрунтовано звернувся за працевлаштуванням до Комунального підприємства «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради».
Проте, довідкою від 02 лютого 2015 року за № 6/01 - 16 Комунальне підприємство «Земельно - кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради» повідомило позивача про відсутність можливості такого працевлаштування та про відсутність рівноцінної посади.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що листом Копанківської сільської ради від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 повідомлено, що його звернення щодо виплати середньої заробітної плати розглянуто, однак рішення не прийнято.
За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності стягнення середньої заробітної плати, яку позивач одержував, працюючи на виборній посаді в Копанківській сільській раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету за шість місяців, внаслідок неможливості надання попередньої роботи (посади), що узгоджується з приписами частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».
Верховний Суд наголошує, що законодавством гарантується право особи на надання, після закінчення її повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади). В той же час, це право може бути реалізовано за умови наявності посади. Натомість, Законом гарантується збереження за цим депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування (але не більше шести місяців).
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не намагався працевлаштуватись на попередній чи рівноцінній посаді у встановленому законом порядку оскільки звертався до неналежного роботодавця, суд відхиляє, оскільки предметом позову є визнання протиправною відмови Копанківської сільської ради щодо виплати середньої заробітної плати (за шість місяців) та її стягнення, а не працевлаштування позивача.
За змістом частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Доводи відповідача про нікчемність довідки Комунального підприємства «Земельно - кадастрове госпрозрахункове бюро Калуської міської ради» про неможливість поновлення на попередній посаді та відсутність рівноцінної посади жодними доказами не підтвердженні, а посилання на відсутність офіційного звернення позивача за працевлаштуванням є безпідставними, оскільки спростовуються дослідженими судом першої та апеляційної інстанції довідками, які знаходяться в матеріалах справи. Також, Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» не передбачено обов`язку позивача доводити правомірність відмови попереднього роботодавця щодо працевлаштування. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Копанківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області залишити без задоволення.
Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року у справі № 345/3102/16-а  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду