Постанова 
Іменем  України 
 
20 листопада 2019 року    
м. Київ
 
справа № 640/18453/16-ц
провадження № 61-33494св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - гаражно-будівельний кооператив «Зірка-2»,
третя особа - голова правління гаражно-будівельного кооперативу «Зірка-2» ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року в складі судді Губської Я. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С., та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Пономаренко Ю. А., Швецової Л. А.,
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до гаражно-будівельного кооперативу «Зірка-2» (далі - ГБК «Зірка-2»), третя особа - голова правління ГБК «Зірка-2» ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що він з 01 жовтня 2014 року працював на посаді сторожа у відповідача за сумісництвом. Наказом ГБК «Зірка-2» від 30 вересня 
2016 року № 11К, з урахуванням наказів від 12 грудня 2016 року № 16К, 17 січня 
2017 року № 6К, його було звільнено із займаної посади у зв`язку із прийняттям працівника, який не є сумісником на підставі пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України. Вважав своє звільнення незаконним, та таким, що відбулось із порушенням трудового законодавства, оскільки «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», якими при звільненні керувався відповідач, стосуються працівників лише державних підприємств.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати накази відповідача від 30 вересня 2016 року № 11К, 12 грудня 2016 року № 16К, 
17 січня 2017 року № 6К; поновити його на роботі на тій же посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день винесення рішення у справі, що станом на 07 лютого 2017 року становить - 7 770,51 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на статті 7, 36, 43-1 КЗпП України, виходив із того, що при звільненні позивача з роботи за сумісництвом у зв`язку з прийняттям на цю ж посаду іншого працівника на постійне місце роботи, роботодавцем дотримано норми трудового законодавства. Також виходив із відсутності підстав для скасування наказів відповідача від 12 грудня та 17 січня 2017 року, оскільки такими наказами відповідач вніс корективи щодо дати звільнення позивача, що не заборонено чинним законодавством.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року скасовано, позов задоволено частково.
 
Визнано незаконними накази голови правління ГБК «Зірка-2» від 30 вересня 
2016 року № 11К, 12 грудня 2016 року № 16К та від 17 січня 2017 року № 6К.
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа ГБК «Зірка-2» за сумісництвом з 
30 вересня 2016 року.
 
Стягнуто з ГБК «Зірка-2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2016 року по 18 квітня 2017 року в розмірі 12 008,97 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення, апеляційний суд, виходив із того, що позивача звільнено з роботи з порушенням норм трудового законодавства, оскільки стаття 7 КЗпП України не містить такої підстави звільнення, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, поширюється лише на державні підприємства, установи і організації, яким відповідач у справі не є, а тому не може застосовуватися у спірних правовідносинах.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року, у задоволенні заяви ГБК «Зірка-2» про відстрочку виконання рішення суду відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що посилання заявника на неприбутковість ГБК «Зірка-2» та оскарження рішення апеляційного суду в касаційному порядку не можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення у розумінні вимог статті 373 ЦПК України 
2004 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2017 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
У жовтні 2017 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити заяву про відстрочку виконання рішення суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга на рішення апеляційного суду мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом та помилкового скасування рішення суду першої інстанції. Вважав, що пункт 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки ГБК «Зірка-2» не є державним підприємством. 
Касаційна скарга на ухвали судів щодо відстрочки виконання рішення суду мотивована тим, що судами допущено порушення норм процесуального права при вирішенні питання про відстрочку виконання рішення суду.  
 
Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
 
У вересні 2017 рокуГБК «Зірка-2» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом установлено, що з 31 січня 2011 року ОСОБА_1 працює на постійній основі у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Дніпро» на посаді охоронника інвестиційного відділу.
 
Наказом ГБК «Зірка-2» від 01 жовтня 2014 року № 13К  ОСОБА_1 прийнято на роботу сторожем за сумісництвом.
 
Наказом голови правління «Зірка-2» від 30 вересня 2016 року № 11К ОСОБА_1 звільнено із займаної посади сторожа за сумісництвом з 30 вересня 2016 року у зв`язку з прийняттям на цю посаду ОСОБА_3 за основним місцем.
 
Наказом голови правління ГБК «Зірка-2» від 12 грудня 2016 року № 16К скасовано наказ від 30 вересня 2016 року № 11К про звільнення ОСОБА_1 «у зв`язку із помилковим розрахунком дня звільнення» та зазначено, що вважати звільненим ОСОБА_1 з 01 жовтня 2016 року у зв`язку з прийняттям ОСОБА_3 на посаду сторожа за основним місцем роботи з 30 вересня 2016 року.
 
Наказом голови правління ГБК «Зірка-2» від 17 січня 2017 року № 6К доповнено пункт 1 наказу від 12 грудня 2016 року № 16К «Про звільнення» словами: «у частині визначення дати звільнення та формулювання звільнення», тобто у новій редакції пункт 1 наказу по ГБК «Зірка-2» від 12 грудня 2016 року № 16К читати: «пункт 1 скасувати наказ від 30 вересня 2016 року № 11К про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа за сумісництвом у зв`язку з помилковим розрахунком дня звільнення у частині визначення дати звільнення та формулювання звільнення».
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.
 
Згідно пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством
Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.
 
Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України 
від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.
 
Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 
від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.
 
Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що позивач працював у ГБК «Зірка-2» за сумісництвом на посаді сторожа та з прийняттям на цю посаду іншого працівника, який не є сумісником, а буде працювати на постійній основі, правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення його на роботі.
 
У наказі про звільнення позивача зазначена вірна підстава звільнення, з якою гаражно-будівельний кооператив пов`язувало таке звільнення.
 
Проте, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що стаття 7 КЗпП України не містить такої підстави звільнення, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником, а Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, поширюється лише на державні підприємства, установи і організації, яким відповідач у справі не є, а тому не може застосовуватися у спірних правовідносинах.
 
Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 592/11917/17, провадження № 61-37556св18 (постанова від 10 квітня 2019 року).
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року, залишеної без змін ухвалою Апелційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, суди обґрунтовано виходив із відсутності підстав, передбачених статтею 373 ЦПК України 2004 року.
 
Керуючись статтями 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року скасувати та рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року залишити в силі.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                              А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко
                                                                                       В. М. Коротун
В. П. Курило