Постанова                                                 
Іменем України
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 473/4462/14-ц
 
провадження № 61-22403св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня                 2016 року у складі судді Висоцької Г. А. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів:                 Лисенка П. П., Прокопчук Л. М., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії.
 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області                           від 02 грудня 2014 року залучено ОСОБА_2 співвідповідачем у справі.
 
Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2005 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності. Зазначене судове рішення виконати неможливо, оскільки відповідачі перешкоджають у доступі до квартири і у добровільному порядку указану квартиру не звільняють.
 
Посилаючись на наведене та статтю 34 Закону України «Про іпотеку»,                        ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд передати в його управління на період до реалізації предмета іпотеки або виконання умов кредитного договору вищезазначену квартиру, а також зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю звільнити спірну квартиру від будь-яких осіб та особистого майна.
 
Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 березня 2015 року, у задоволенні позову                             ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії було відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 березня 2015 року скасовано в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та передано справу у цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд. В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області                         від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для застосування вимог               статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).                     ПАТ КБ «ПриватБанк» на наявність указаних обставин не посилалось, а як підставу позовних вимог зазначало факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та неможливість його виконання у зв`язку з відсутністю доступу до приміщень спірного об`єкта нерухомого майна. Крім того, доказів того, що квартира АДРЕСА_1 використовується відповідачами не за призначенням та, що відповідачами вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди указаній квартирі, позивачем не надано. Також банком не наведено будь-яких посилань, у який спосіб банк має намір отримати дохід від майна, на яке звернуто стягнення за судовим рішенням.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що передача іпотечного майна в управління не є ще одним самостійним способом звернення стягнення на предмет іпотеки, а є лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора. У зв`язку з чим та для можливості реально виконання судового рішенняу майбутньому, пред`являючи такий позов, ініціатор передачі майна в управління повинен чітко сформулювати позовні вимоги при зверненні із позовом і виписати їх у позовній заяві: правовий статус осіб, які будуть здійснювати управління, з врахуванням глави 70 ЦК України, оскільки саме нею регулюються питання управління чужим майном; характер майбутніх управлінських дій та спосіб використання майна, механізм розпорядження отриманими від управління грошима; спосіб отриманням іпотекодержателем контролю над переданим в управління майном, враховуючи при цьому, неможливість примушування особи до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї (частина друга статті 14 ЦК України); обґрунтування необхідності застосування такого засобу. При цьому позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» таких відомостей не містить, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про передачу іпотечної квартири в управління           ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Зазначало про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму матеріального права, а саме - положення статті 34 Закону України «Про іпотеку» та глави 70 ЦК України. Банк посилався на те, що порядок управління майном встановлюється судом у рішенні, а суди помилково послались на те, що цей порядок має бути визначений в позовній заяві, безпідставно відмовили у задоволенні позову, оскільки не врахували, що кредитна заборгованість перед банком не погашена, її розмір постійно збільшується, відповідачі ухиляються від погашення заборгованості. Законом не передбачено будь-яких вимог до позовної заяви при пред`явленні вимог про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю. Відтак, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 34 Закону України «Про іпотеку», крім того, суперечить статті 215 ЦПК України 2004 року, оскільки не містить норми законодавства, на підставі якої відмовлено у задоволенні позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області зазначену цивільну справу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                                     у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня             2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя призначено до розгляду.
 
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу від учасників справи до суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 травня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банком надано кредит у розмірі 21 900 доларів США, на строк до 22 травня 2015 року, а останній зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіка, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 12 % річних від суми залишку заборгованості та щомісячно комісію за обслуговування кредиту у розмірі 0,12 % від суми кредиту.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у день його укладення між банком та позичальником було також укладено договір іпотеки, за яким останній передав позивачу в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю за домовленістю сторін 101 тис. грн, але     ОСОБА_1 умови указаного кредитного договору виконував не належним чином,                у зв`язку з чим станом на 10 січня 2013 року виникла заборгованість у розмірі                 27 513,78 доларів США, що еквівалентно 219 835 грн 10 коп.
 
Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2013 року у рахунок погашення вказаної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Сторони не надали суду доказів щодо результату примусового виконання указаного рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Встановлено, що ОСОБА_1 у вказаній квартирі не зареєстрований та не мешкає, що підтверджується адресною довідкою та довідкою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кобзар».
 
Відповідно до інформації начальника Дар`ївської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України № 10 в Херсонській області Якім О. В.                  з 10 червня 2016 року прибув до колонії і відбуває термін кримінального покарання.
 
Належних та допустимих доказів того, що в іпотечній квартирі знаходяться будь-які речі, що належать відповідачу ОСОБА_1 , не надано.
 
Відповідач ОСОБА_2 відповідно до довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « Кобзар » зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але за місцем реєстрації не мешкає.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.
 
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.
 
Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що у порушення вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» та його вимог про передачу в управління на період реалізації предмет іпотеки, відповідач ухилився від добровільної передачі предмета іпотеки, що є необхідним для виконання рішення суду.
 
Але, відповідно до змісту вказаної норми Закону України «Про іпотеку» передбачено, що передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому така норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті.
 
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).                    ПАТ КБ «ПриватБанк» на наявність указаних обставин не посилалось, а як підставу позовних вимог зазначало факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та неможливість його виконання у зв`язку з відсутністю доступу до приміщень спірного об`єкта нерухомого майна.
 
Крім того, доказів того, що квартира використовується відповідачами не за призначенням та, що відповідачами вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди квартирі, банком не надано.
 
Отже, у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року                                                              ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено належними і допустимими доказами тих обставини, на які банк посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не наведено належних та допустимих доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації.
 
Оскільки передача іпотечного майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки та підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, а позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», тому підстав для задоволення позову в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателя немає.
 
Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                     у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.
 
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня     2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого                 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович