Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 0308/8710/12
провадження № 61-29308св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
звяник - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 
заінтересована особа -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А., від 06 вересня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - 
ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання.
Заява мотивована тим, що на виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2012 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 907, 32 грн та судових витрат у розмірі 629, 07 грн 18 серпня 
2012 року було видано виконавчий лист № 0308/8710/2012. 
Представником банку - Горнік Т. А. було отримано оригінал зазначеного виконавчого листа, однак для виконання до органів державної виконавчої служби він не пред`являвся у зв`язку з існуванням між сторонами домовленості про добровільне повернення кредиту позичальником.
Однак, у зв`язку з перебуванням Горнік Т. А. у відпустці та подальшим її звільненням оригінал виконавчого листа банку не було передано та не було пред`явлено до органів державної виконавчої служби.
Банк стверджував, що існують всі підстави вважати, що оригінал виконавчого листа № 0308/8710/2012, виданого 18 серпня 2012 року втрачено, а строк для його пред`явлення до виконання пропущений з поважних причин.
Посилаючись на зазначені обставини, заявник просив суд видати дублікат виконавчого листа № 0308/8710/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 907, 32 грн та судових витрат у розмірі 629, 07 грн, та поновити строк для його пред`явлення до виконання.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 07 червня 2017 року, у складі судді Подзірової А. О., у задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявником пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання без поважних причин, а також не доведено його втрату.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Апеляційним судом Волинської області 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу заявника ПАТ «Дельта Банк» задоволено, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення заяви ПАТ «Дельта Банк».
Видано дублікат виконавчого листа на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2012 року у справі № 0308/8710/2012 за позовом ПАТ «Дельта Банк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - у частині стягнення заборгованості та судових витрат і поновлено строк його пред`явлення до виконання.
Постановляючи ухвалу від 06 вересня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2012 року, втрачений.
У матеріалах справи відсутні докази виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2012 року.
Добровільне часткове виконання рішення суду боржником протягом тривалого часу, а також відсутність оригіналу виконавчого листа у стягувача процесуально унеможливило пред`явлення його до виконання і вказує на пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання з поважних причин.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду, залишивши в силі ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 
2017 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 0308/8710/12 та витребувано її матеріали з місцевого суду.
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
10 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 0308/8710/12 передано судді-доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на припущеннях.
Апеляційним судом безпідставно відхилено клопотання ОСОБА_1 про витребування для огляду в судовому засіданні оригіналу журналу вихідної кореспонденції та матеріалів службового розслідування за фактом втрати виконавчого листа № 0308/8710/12, виданого 18 серпня 2012 року.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження дати втрати виконавчого листа працівниками банку, часу виявлення такої втрати, факту притягнення працівників банку до відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків, що має значення для правильного вирішення справи.
ПАТ «Дельта Банк» ані в заяві, ані в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не наведено поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а висновок апеляційного суду щодо наявності обґрунтованих підстав для його поновлення є помилковим.
Заяву про добровільне виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2012 року він не писав та про фальшивість даного доказу ним заявлялося під час апеляційного перегляду ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 
2017 року.
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду 
від 19 липня 2012 року, яке набрало законної сили, із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Дельта Банк» стягнуто 62 907, 32 грн заборгованості за кредитним договором та 629, 07 грн судового збору.
17 серпня 2012 року на виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, який було отримано представником стягувача.
Із довідки Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області 
від 04 квітня 2017 року № 3857 судами встановлено, що оригінал виконавчого листа в органи державної виконавчої служби для примусового виконання стягувачем не пред`являвся.
На підтвердження доводів про втрату оригіналу виконавчого листа 
ПАТ «Дельта Банк» подано довідку від 19 квітня 2017 року № 19/04/17-1, видану на підставі журналу вихідної кореспонденції та за результатами службового розслідування, з якої вбачається, що оригінал виконавчого листа по справі № 0308/8710/2012 відносно боржника ОСОБА_1 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції стягувачем не пред`являвся, а представник банку, яка отримала цей виконавчий лист, з вересня 2013 року у зв`язку з відпусткою та подальшим звільненням з роботи іншим працівникам банку його не передавала. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2012 року виконане повністю, або ж, що виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, перебуває на примусовому виконанні.
Із наданого стягувачем розрахунку заборгованості судами встановлено, що за період із травня 2012 року по листопад 2015 року боржник ОСОБА_1 вносив щомісячні платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах касаційної інстанції.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
Порядок та підстави касаційного оскарження судових рішень урегульовано у главі 2 розділу V ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 324 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, - далі ЦПК України 2004 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною першою статті 371 ЦПК України 2004 року стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлений.
Ухвала суду щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути оскаржена в апеляційному порядку (пункт 19 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року).
Аналогічні положення закріплені в пункті 24 частини першої статті 353 ЦПК України.
Статтею 324 ЦПК України 2004 року не було передбачено оскарження в касаційному порядку ухвал про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Не передбачено таке право і статтею 389 ЦПК України.
Такого ж висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року 
(справа № 337/5253/13-ц, провадження № 61-10084сво18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez De La Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року в частині вирішення питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу підлягає закриттю та у вказаній частині ухвала апеляційного суду не підлягає перегляду в касаційному порядку.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення 
(стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, відповідно до §§ 51-53 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України 2004 року замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили.
Скасовуючи ухвалу місцевого суду та задовольняючи заяву ПАТ «Дельта Банк», апеляційний суд на підставі наданих доказів та у відповідності із встановленими фактичними обставинами справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для видачі дубліката виконавчого листа, оскільки оригінал виконавчого листа № 0308/8710/2012, виданого 
17 серпня 2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області на виконання рішення цього ж суду від 19 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 907, 32 грн та судових витрат у розмірі 629, 07 грн,втрачено, доказів виконання судового рішення в повному обсязі суду не надано.
Посилання в касаційній скарзі на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які підтверджують втрату оригіналу виконавчого листа не спростовують висновків апеляційного суду про наявність правових підстав для видачі дубліката виконавчого листа. При цьому оригінал виконавчого листа відсутній, як у самого стягувача, так і на виконанні в державній виконавчій службі. Вказані обставини заявником не спростовані.
Отже ухвала апеляційного суду щодо видачі дубліката виконавчого листа постановлена апеляційним судом із додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для її вирішення, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Доводи касаційної скарги на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками апеляційного суду, та необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, виходить за межі повноважень суду касаційного інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області 
від 06 вересня 2017 року в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання закрити. 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року в частині вирішення заяви публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про видачу дубліката виконавчого листа залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта