Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 722/476/18
 
провадження № 61-10440 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,      Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ»;
представник позивача - ОСОБА_4;
відповідачі: ОСОБА_5, виконавчий комітет Сокирянської міської ради Чернівецької області;
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ» (далі - ТОВ «РАДОГОСТ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Сокирянської міської ради Чернівецької області про визнання договору купівлі-продажу державного майна та рішення виконавчого комітету недійсними, визнання права власності на нежитлові приміщення та витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 11 січня 1996 року, укладеного між представництвом Фонду державного майна України у Сокирянському районі Чернівецької області та товариством покупців жителів м. Сокиряни Чернівецької області, правонаступником якого є ТОВ «РАДОГОСТ», товариство придбало цілісний майновий комплекс - Сокирянський колгоспний ринок, який знаходиться по АДРЕСА_1
Вказане майно було передано товариству покупців за актом приймання-передачі від 29 березня 1996 року. При цьому товариству було передано інвентарну справу цілісного майнового комплексу Сокирянський колгоспний ринок, яка була виготовлена Сокирянським районним бюро технічної інвентаризації 14 грудня 1994 року.
У листопаді 2016 року при виготовлені Сокирянським РБТІ технічного паспорта на будівлі і споруди ринку товариство дізналося, що приміщення       1-5, площею 21,7 кв. м, та приміщення 1-12 площею 22,10 кв. м, які зазначені в інвентарній справі 1994 року під літ. «Б», виключені з числа приміщень цілісного майнового комплексу на підставі рішення виконкому Сокирянської міської ради від 24 січня 2007 року № 27 про підтвердження права власності ОСОБА_5 на ці приміщення, присвоєння їм літ. «А» та нової поштової адреси.
Згодом товариство дізналося, що рішенням виконкому Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202 ОСОБА_5 було надано дозвіл на приватизацію приміщення художньої майстерні площею 24,0 кв. м, яке знаходиться на території ринку, і на підставі цього рішення 27 листопада 1992 року виконком продав ОСОБА_5 приміщення 1-5, площею 21,7 кв. м та приміщення 1-12, площею 22,10 кв. м, які входять до складу цілісного майнового комплексу Сокирянського колгоспного ринку.
Вважало, що відчуження вказаних приміщень відповідачу ОСОБА_5 відбулося з порушенням положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
 
Ураховуючи викладене, ТОВ «РАДОГОСТ» просило суд визнати недійсними рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202, договір купівлі-продажу державного майна                          від 27 листопада 1992 року, укладений між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради та ОСОБА_5, визнати право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1, та витребувати ці приміщення від ОСОБА_5
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Сокирянський районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року позов ТОВ «РАДОГОСТ» задоволено частково. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради              від 25 листопада 1992 року № 202 про надання ОСОБА_5 дозволу на приватизацію приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м. Визнано за ТОВ «РАДОГОСТ» право власності на нежитлову будівлю, площею 22 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_3 та на нежитлову будівлю, площею 21,8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_4. Витребувано у ОСОБА_5 на користь                     ТОВ «РАДОГОСТ» нежитлову будівлю, площею 22 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_3 та нежитлову будівлю площею, 21,8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_4. У задоволенні позовної вимоги ТОВ «РАДОГОСТ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради та ОСОБА_5, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виконавчий комітет Сокирянської міської ради не мав права відчужувати вказані спірні приміщення, а тому його рішення від 25 листопада 1992 року № 202 про надання ОСОБА_5 дозволу на приватизацію приміщення художньої майстерні слід визнати незаконним. Суд виходив з того, що Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» від 06 березня 1992 року передбачено, що продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами народних депутатів. Однак, у 1992 році регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області не здійснювало приватизацію спірних приміщень та не надавало дозвіл на їх приватизацію, а Сокирянською міською радою у 1992 році не було створено орган приватизації. Крім того, судом враховано, що предметом спірного договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконкомом Сокирянської міської ради та ОСОБА_5, є майно цілісного майнового комплексу, а саме: приміщення художньої майстерні, яке знаходиться на території колгоспного ринку на земельній ділянці площею 50 кв. м, однак, рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202 ОСОБА_5 надано дозвіл на приватизацію приміщення художньої майстерні площею лише 24 кв. м. Також суд звернув увагу на те, що у розумінні статті 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» спірні приміщення 1-5 площею 21,7 кв. м та 1-12 площею 22,10 кв. м, які знаходяться у нежитловій будівлі літ. «Б» та входять до складу майна Сокирянського колгоспного ринку, не можуть бути окремими об'єктами малої приватизації, оскільки є складовими цілісного майнового комплексу, а у складі ринку не було структурних підрозділів, що могли бути виділені у самостійні підприємства. За правилами статті 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» способами малої приватизації є викуп об'єктів, що підлягають приватизації, працівниками цих об'єктів; продаж на аукціоні, за конкурсом. При цьому, відповідач ОСОБА_5 придбав спірні приміщення шляхом викупу, однак не був на той час працівником Сокирянського колгоспного ринку та не був учасником товариства покупців. Суд виходив з того, що позивач набув право власності на цілісний майновий комплекс - Сокирянський колгоспний ринок, у тому числі і на спірні приміщення, на законних підставах, які йому були передані за актом приймання-передачі                      від 29 березня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу                         від 11 січня 1996 року. Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «РАДОГОСТ» в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконкомом Сокирянської міської ради та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що визнання недійсним договору не є належним способом захисту порушених прав позивача, оскільки останній не був стороною вказаного правочину, а тому порушене право позивача на ці приміщення підлягає захисту шляхом витребування їх у відповідача ОСОБА_5 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, та визнання права власності за позивачем на ці приміщення. Суд вважав необґрунтованими доводи відповідачів стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, зазначивши, що про порушення свого права власності на спірні приміщення ТОВ «РАДОГОСТ» дізналося у листопаді 2016 року при виготовлені нового технічного паспорту на приміщення Сокирянського колгоспного ринку, з якого і виявилось, що спірні приміщення виключені з цілісного майнового комплексу, а тому виходив з того, що з даним позовом товариство звернулося до суду в межах позовної давності.

 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року скасовано. У позові ТОВ «РАДОГОСТ» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на момент ухвалення рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради                від 25 листопада 1992 року про надання дозволу ОСОБА_5 на приватизацію приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м, та укладення договору купівлі-продажу такого майна від 27 листопада             1992 року між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5, товариство покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» не були власниками майнового комплексу Сокирянський колгоспний ринок, а тому внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення виконавчого комітету та укладення спірного договору купівлі-продажу законні права чи інтереси товариства покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» порушені не були. Також суд виходив з того, що товариство покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» відповідно до правил статті 128 Цивільного кодексу Української РСР не набуло право власності на спірне майно згідно договору купівлі-продажу 11 січня 1996 року, оскільки на час укладення вказаного договору це майно перебувало у власності          ОСОБА_5 та не передавалось товариству, як набувачу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У травні 2019 року ТОВ «РАДОГОСТ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 722/476/18 із Сокирянського районного суду Чернівецької області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року зупинено виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у відповідача відсутні будь-які докази правомірності набуття ним права власності на спірні будівлі, зокрема, відсутні рішення органів приватизації, договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально та не зареєстрований, відсутній акт приймання-передачі спірних приміщень відповідачу, відсутні докази оплати за спірні приміщення. В свою чергу, договір купівлі-продажу державного майна від 11 січня 1996 року, укладений між представництвом Фонду державного майна України у Сокирянському районі Чернівецької області та товариством покупців жителів м. Сокиряни Чернівецької області, правонаступником якого є        ТОВ «РАДОГОСТ», посвідчений нотаріально, право власності на майно зареєстровано Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації          24 квітня 1998 року, зазначена реєстрація не скасована та не визнана недійсною, відповідачем не оспорювалась. Вважало, що з 1998 року по      2007 рік спірні приміщення були зареєстровані за позивачем та в подальшому без його відома фактично були вилучені та виділені в окрему поштову адресу з реєстрацією права власності за відповідачем. Вказані обставини у повній мірі були досліджені судом першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити в силі. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2019 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставини справи, в межах наданих суду повноважень; судом вірно застосовані норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, доводи касаційної скарги вважав безпідставними.

 
 
Доводи особи, яка подала заперечення на відзив
 
У серпні 2019 року ТОВ «РАДОГОСТ» подало заперечення на відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши у силі рішення суду першої інстанції. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради народних депутатів від 25 листопада 1992 року № 202 надано дозвіл ОСОБА_5 на приватизацію приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м (а.с.15 т. 1).
27 листопада 1992 року між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу державного майна, а саме цілісного майнового комплексу приміщення художньої майстерні, яке знаходиться на території колгоспного ринку на земельній ділянці площею 50 кв. м (а.с. 11-14 т. 1).
03 грудня 1992 року відповідно до акту передачі проданого майна приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м, та приміщення бувшої майстерні по ремонту холодильників, площею 24 кв. м, передано           ОСОБА_5 (а.с. 102 т. 1).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 березня      2007 року ОСОБА_5 належить нежитлова будівля, яка знаходиться по АДРЕСА_3 (а.с. 60).
19 березня 2007 року ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на вказане вище нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 березня 2007 року № 13930837     (а.с. 61).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 березня    2007 року ОСОБА_5 належить нежитлова будівля, яка знаходиться по АДРЕСА_4 (а.с.62).
19 березня 2007 року ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на вказане вище нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 березня 2007 року № 13930837   (а.с. 63).
Згідно договору купівлі-продажу державного майна Сокирянського колгоспного ринку від 11 січня 1996 року, укладеного між представництвом Фонду державного майна України у Сокирянському районі Чернівецької області в особі начальника представництва ОСОБА_7 та товариством покупців громадян України жителів м. Сокиряни останнє придбало державне майно цілісного майнового комплексу Сокирянський колгоспний ринок, який знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с. 16-20 т. 1).
Згідно пункту 1.2. вказаного договору, право власності на майно переходить до покупця з моменту підписання акту прийому-передачі (а.с. 16-21 т. 1).
29 березня 1996 року за актом приймання-передачі, підписаного сторонами договору купівлі-продажу від 11 січня 1996 року, майно цілісного майнового комплексу - Сокирянського колгоспного ринку, в тому числі 31 будівлю і споруду, було передано товариству покупців (а.с. 31 т. 1).
При цьому, товариству покупців було передано інвентарну справу цілісного майнового комплексу, яка була виготовлена Сокирянським районним бюро технічної інвентаризації 14 грудня 1994 року та в якій були зазначені всі будівлі колгоспного ринку.
10 квітня 1996 року жителями м. Сокиряни зареєстровано юридичну особу ТОВ «РАДОГОСТ», що підтверджується установчим договором від 01 лютого 1996 року та статутом товариства від 10 квітня 1996 року № 117 (а.с. 32-35      т. 1).
У листопаді 2016 року комунальне підприємство «Сокирянське районне бюро технічної інвентаризації» на замовлення ТОВ «РАДОГОСТ» виготовило технічний паспорт на будівлі і споруди ринку, згідно з яким приміщення 1-5, площею 21,7 кв. м та приміщення 1-12, площею 22,10 кв. м, зазначені в інвентарній справі 1994 року під літ. «Б», не входять до числа приміщень, що належить товариству на праві власності (а.с.40-41 т. 1).
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2017 року встановлено, що ТОВ «РАДОГОСТ» не є власником приміщень 1-5, площею 21,7 кв.м, та 1-12, площею 22,10 кв. м, які знаходяться по                        АДРЕСА_1 (а.с.103-106 т. 1).
2.                 Мотивувальна частина 

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ТОВ «РАДОГОСТ» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в  цих випадках  нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
 
Згідно статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
 
По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до статті 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Частиною 1 статті 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» від 06 березня 1992 року встановлено правовий механізм приватизації цілісних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року про надання дозволу              ОСОБА_5 на приватизацію приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м, та укладення договору купівлі-продажу такого майна                           від 27 листопада 1992 року між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5, товариство покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» не були власниками майнового комплексу Сокирянський колгоспний ринок, а тому внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення виконавчого комітету та укладення спірного договору купівлі-продажу законні права чи інтереси товариства покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» порушені не були.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв'язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і
виробничого призначення.
Громадянин набуває права власності на доходи від участі в
суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або
укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону).
Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.
Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня             2004 року.
Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Отже вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з'ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.
При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суди насамперед повинні встановити відповідно до статей 181, 188 ЦК України вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                від 24 травня 2017 року у справі № 640/2034/15-ц.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 у грудні 1992 року набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5
При цьому, товариство покупців громадян України жителів м. Сокиряни та ТОВ «РАДОГОСТ» відповідно до правил статті 128 Цивільного кодексу Української РСР не набуло право власності на спірне майно згідно договору купівлі-продажу 11 січня 1996 року, оскільки на час укладення вказаного договору це майно перебувало у власності ОСОБА_5 та не передавалось товариству, як набувачу. 
При ухваленні рішення судом апеляційної інстанції також враховано, що                ТОВ «РАДОГОСТ» вже зверталось до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Сокирянська міська рада Сокирянського району Чернівецької області та комунальне підприємство «Сокирянське районне бюро технічної інвентаризації», про витребування у відповідача спірних нежитлових приміщень 1-5 та 1-12 літ. «Б», які були виділені в окрему поштову адресу - АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 (справа № 722/499/17). Рішенням Сокирянський районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «РАДОГОСТ» відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили. 
Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається,                       ТОВ «РАДОГОСТ» змінило суб'єктний склад сторін, зокрема, збільшило кількість відповідачів та позовних вимог.
Під час розгляду вказаної вище справи № 722/499/17 судом встановлено, що ТОВ «РАДОГОСТ» не є власником спірних приміщень 1-5 площею 21,7 кв. м, та 1-12, площею 22,10 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1. Судом встановлено, що 29 грудня 2016 року ТОВ «РАДОГОСТ» зареєстровало право власності на належні йому приміщення майнового комплексу колгоспного ринку по АДРЕСА_1 за виключенням спірних приміщень.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що про те, що                             ТОВ «РАДОГОСТ» не є власником спірного нерухомого майна, спірне майно було відчужене відповідачу ОСОБА_5 на законних підставах, а тому підстави для задоволення позову ТОВ «РАДОГОСТ» про витребування спірного майна та визнання за позивачем права власності на це майно відсутні. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, яким  правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
Посилання в касаційній скарзі на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 листопада 1992 року, укладений між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5, є недійсним оскільки не був нотаріально посвідчений, колегія суддів вважає безпідставними, так як положення Цивільного кодексу Української РСР, які діяли на час укладення правочину, не передбачали обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 спірне майно не передавалось на підставі акту прийому-передачі спростовується наявним у матеріалах справи актом передачі проданого майна від 03 грудня 1992 року, за яким приміщення художньої майстерні, площею 24 кв. м та приміщення бувшої майстерні по ремонту холодильників, площею 24 кв. м було передано ОСОБА_5 (а.с. 102 т. 1).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що з огляду на статтю 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ» залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Чернівецького апеляційного суду                  від 22 квітня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян 
                                                                                                            
                                                                                                     Н. Ю. Сакара
                          
                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
                                                                                                     В. В. Шипович