Постанова
Іменем України
 
07 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 183/6027/14
провадження № 61-24760св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Борис Анатолійович
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року у складі судді Парфьонова Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Борис Анатолійович, про визнання правочину недійсним,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вищевказаним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід - ОСОБА_3 , якому належав на праві власності будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи, що син померлого та її батько - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона є спадкоємцем першої черги за законом.
 
З липня 2007 року ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря-психіатра та проходив стаціонарне лікування у Дніпропетровській обласній психіатричній лікарні, оскільки страждав на розлад психіки. У квітні 2013 року через неадекватну поведінку він був поміщений до психіатричного відділення лікарні, де вона разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 відвідували діда.
 
Позивач зазначав, що у ОСОБА_3 була дружина ОСОБА_6 , яка доводилась її батьку мачухою та мала сина, який наразі проживає в Ізраїлі. У 2012 році померла дружина діда, а після її смерті до ОСОБА_3 стала навідуватись сестра дружини сина померлої - ОСОБА_2 , яка після смерті діда сповістила про те, що організовує його похорон та необхідності приходити до будинку померлого вже не має, оскільки вона не має права на будинок.
 
Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вона дізналася про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2013 року, належний померлому будинок відчужений на користь ОСОБА_2 .
 
Враховуючи викладене, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 24 квітня 2013 року між померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 під час укладання угоди, не міг керувати своїми діями та розуміти їх значення.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року, позов задоволено.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б. А. та зареєстрований в реєстрі за № 703. Вирішено питання про судові витрати.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився  суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за правом представлення, а предметом позову є належне померлому на праві власності майно та враховуючи той факт, що на день укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі органічного маревного розладу, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
 
 Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 183/6027/14 і витребувано її з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 усвідомлював свої дії, а тому зробив відчуження будинку добровільно, оскільки в повному обсязі погодився з формою та змістом договору.
 
Відповідач вказує, що ОСОБА_1 є не належним позивачем у справі.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 8 - 9).
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_1 , батьки якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка 15 липня 2008 року змінила прізвище на ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 6 - 7).
 
17 червня 1997 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 3059, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_6 (т.1 а. с. 39).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (т. 1 а. с.10).
 
27 березня 2008 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кібець Л. Г. за реєстраційним № 374, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 40).
 
24 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Б. А. та зареєстрований в реєстрі за № 703, за змістом якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 23-26).
 
З отриманих судом відповідей установ охорони здоров`я вбачається, що з жовтня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря-психіатра КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР з діагнозом: «Органічний маячний розлад» (т.1 а. с. 68).
 
26 квітня 2013 року був оглянутий в.о. завідуючого консультативної поліклініки КЗ «ДКПЛ ДОР» за заявою двоюрідної сестри ОСОБА_2 у зв`язку з погіршенням психічного стану, того ж дня оглянутий ЛКК.
 
Рішенням ЛКК був госпіталізований до КЗ «ДКПЛ ДОР» в примусовому порядку без усвідомленої згоди з діагнозом органічний маячний розлад. Тривалий час знаходився на лікуванні (т. 1 а. с.90).
 
Таким чином, ОСОБА_3 чотири рази знаходився на стаціонарному лікуванні КЗ «ДКПЛ ДОР», остання госпіталізація - з 26 квітня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с.94).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1 а. с.11).
 
Відповідно до довідки завідувача Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області № 546/02-14 від 01 липня 2014 року, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та є спадкоємцем за законом за правом представлення (т. 1 а. с. 122).
 
За висновком посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 16 червня 2016 року № 13, ОСОБА_3 за життя в період часу та на момент складання договору купівлі-продажу від 24 квітня 2013 року, виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі органічного маревного розладу. За своїм психічним станом на момент укладення договору, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
 
У відповідності до описової частини висновку експерта, під час дослідження медичної документації встановлено, що ОСОБА_3 з 31 липня по 31 серпня 2007 року, з 15 листопада по 14 грудня 2012 року, з 04 лютого по 24 квітня 2013 року, з 26 квітня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ «ДКПЛ ДОР».
 
В день виписки зі стаціонару 24 квітня 2013 року виписаний з діагнозом: «Органічний маревний розлад. Соціальна недостатність внаслідок порушення життєдіяльності по категоріям: контроль поведінки, спілкування, навчання та трудова діяльність». Рекомендована явка до невропатолога, при необхідності - психіатра, вживання підтримуючого лікування. У відповідності до мотивувальної частини висновку експерта, розлад психіки, діагностований у ОСОБА_3 на підставі дослідженої комісією медичної документації, матеріалів цивільної справи були виражені настільки суттєво, що позбавляли його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а. с. 178-181). 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та  апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно із частинами першої, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.
 
Обов`язковість вимог статті 145 ЦПК України 2004 року щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року.
 
Крім того, статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.
 
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16.
 
Встановивши зазначені обставини, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про задоволення позову, враховуючи висновки посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи № 13 від 16 червня 2016 року, яка була проведена під час розгляду цивільної справи згідно з Інструкцією, затвердженою наказом МОЗ № 527 від 28 липня 2014 року, з урахуванням освіти, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу, стажу роботи, наукового ступеня експертів, що проводили дослідження та Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом МОЗ України № 397 від 08 жовтня 2001 року, що відповідає вимогам статті 147 ЦПК України 2004 року.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного правочину, а тому її права ніяким чином не порушені, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на момент звернення в суд із цим позовом ОСОБА_10 спадщину не прийняв, бо така спадщина була відсутня, позивач є спадкоємцем за законом, а тому вважаючи, що її права та законні інтереси порушено вчиненням правочину, мала право на пред`явлення вказаного позову. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, а вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2   залишити без задоволення.
 
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська